Pável István - Kiadom magam

KORUNK PESTISE

> Tényleg mindenképpen,
> egyre elkeseredettebben,
> naponta próbálok elszánt erővel,
> kellően messzire futni előle.
> Fájón látom minden, mindez mily hiába!
> Hiszen, korunk pestise,
> igen hataloméhes,
> végsőkig elszánt, átkos,
> igehirdetői jóvoltából,
> véres képével életembe kéjelegve belebüfög,
> míg a sorsomra károsan kihat,
> Ő, a juj de rút, oly sokszor ártógyilkos,
> az álnok politika.
> Pedig én boldogan bújnék el, ha tudnék,
> de sajnos nem lehet, mert folyton megkeres,
> ha máshogy nem, kéretlen levélként landol
> postaládámban, mint hirdetés,
> vagy figyelemfelkeltő felhívás.
> De nem, mégsem ébred bennem a vágy,
> hogy addig szolgáljam egyik,
> bármelyik mocsokkal felkent főpapját,
> míg szegény, szerény családját
> - Mily nagy gazság! -
> balgamód önként végzett munkámért cserébe
> a sajátom, az ország helyett elhalmozza kincseivel
> - az általa a szent népnek ígért – gazdagság!
> A választ nem lelem.
> Hol itt
> a remélt remek
> szabadság
> ha erre így,
> hiába harsogok harsány nemet?

> Bp. 2005. 04. 28.

-

© Pável István, 2005