Pável István - Kiadom magam

Ő(S)Z

> mint fiatal buta őz suta kit fura ébredező ér-
> zés űz hajt tova óh hova már a szem el nem is érhet
> nem csoda úgy iramodsz oda hol a kevély lehetőség
> vár hiszen árthat a sors de a rossz soha meg nem igézhet

> furcsa a helyzet az ember a vesztes a harcban eleshet
> gyakran a legszebb perced is éget a földön akarha-
> tod másképpen mégis csak ha magadba emelkedsz
> fel fel amíg csonkának tűnik a börtön alakja

> múlik a félelem érdes mérge a bőrödön érzed
> hogy nem is fájón teljesedik be a végtelen álom
> megküzdhetsz a sötét vad erőkkel rögtönözéssel
> élve a béred az életed éke ha végre belátod

> már hol a bántó nappalok ártó gondolatokkal az elmén-
> ket menekülni tanítják rossz hely az ott nem eléggé
> fontos a béke ne tévedj mert valahol van a nem lét-
> nek kijelölt pici kezdete hol jön a hirtelen élmény

> nos pont most lépsz rajta te át kegyesen kecsesen nincs -
> visszafelé út döbbensz meg hisz ténylegesen ér-
> zed hogy a sárgás barna levél amely oly mereven ring
> még az idén az avarba le hull és vértelen elvész

> mint a remény mit az élő hordoz zord kebelében
> éledező szép múltba tekintő képek igent re-
> gélő hangjai nélkül szétomló keveréke
> múltnak a holnap az emlékek felidézgetik egyre-

> -másra az érzést szép szeme fényét azt amiért még-
> is szabad érdemes ártó szándékkal teli korban
> őzikeként menekülni remélve a hajnali békét
> míg teheted de az őszi avarban elfedi gyorsan

> lépted az élted a múltad a sors míg nem marad úgysem
> más nemes érző lelkedből csak egy elsuhanó árny
> hóna alatt viszi bűneidet majd megszabadulsz e
> sok kínnal teli léttől végzeted ez buta jószág

> Bp., Koppánymonostor, 1998. 07. 23-08.02.

-

© Pável István, 2005