Pável István - Kiadom magam

SZÜLETTEM

> Hajnali hűs amnézia vonta be szürke zománccal,
> régen a magzati kort, mikor olcsó létem a földön,
> ébredező terméke, egy új és büszke románcnak,
> várta a percet az órát, hogy sora végre eljöjjön.

> Kis szívem már akkor, a bősz csatasorba beállott,
> míg a Batallónak nevezett vezetéken a vérem
> csöppnyi tüdőm kikerülve haladt. Más dolga ne fájjon,
> jobb úgy! Önálló légzés híján gondtalan éltem,

> míg körülöttem anyámnak érző teste megóvott
> rendesen, ellátott mindennel, amit követelhet
> - joggal - a szükség. Lám az idő a nagy úr, keze forró
> ígéret, nem hirtelen ébred a vágy! Növekedhet

> később, gyakran a(-)kár. Szűk lett egyszerre a magzat-
> víz tenger. Vonzott egy másik, szeretettől
> duzzadó létforma is. Elkészültem a jajra,
> és tűrtem, mint szenved anyám, első menetemtől.

> Mert e világra, a fájdalom ártó mérge a küldő,
> úttalan úton a testem elindult. Hívta az élet!
> Várta az orvos a nővér. Már kész a fürdő
> - szólt egy hang - Mért sírsz úgy? Élvezd, itt van az éden!

> Sírtam, mint aki szenved, a friss levegőn, ami gyorsan
> körbe ölelt. A tüdőm is megtelt, szívva magába.
> Tudja a kánya a választ! Így jöttünk a világra?
> Édesanyám, szemeimből némán árad a hála.

> Bp.1998. augusztus /első két versszak/
> Bp. 1999. február első fele

-

© Pável István, 2005