A 
MAGYAR NYOMDÁSZAT 
JELEN ÁLLÁSA

Aranyossy Lajostól

Nagy-Kanizsán, 
Wajdits József könyvnyomdája, 
1864.

Ajánlva a művészet pártolóinak

Az ipar emelkedése, a nemzet jóléte.

Az olvasóhoz!
Jelen művem gyengeségét mentse ki azon körülmény: „mit várhatunk egy csecsemőtől?” Igen, nem állítok valótlant, midőn azt mondom: e téren, ez érdekben még nem szólalt fel senki; sajnos, hogy a közönyösség annyira erőt vett szakmánk még jelesebb tagjain is - hogy a fellépést szükségtelennek, sőt illetlennek találták egyrészt; másrészt: „nekem semmi bajom, mit törődjem más bajával” volt jelszavuk. - Hanem, valamint a titkosan lappangó betegség, ugy ez is: a beteg részekből lassanként az egészségesekbe is átment; most már általánosan érezzük a kór nyomasztó hatását, mit annak idejében könnyen meggyógyithattunk volna, jelenleg már nehéz tusába kerül. - Én röviden s amint csekély tehetségemtől kikerült, hoztam nyilvánosságra - s tettem közzé azt - mit jónak láttam; nem irigység, nem rágalom szól belőlem, de fáj lelkemnek, midőn látom, hogy: „kertünkben levő gyümölcsfáinkról, melyek saját fáradságunk ültetményei, mások szedik le az érett gyümölcsöket; s nekünk csak az jut, mi a fáról lehull - vagy a vendég-gazdák mintegy nagylelküleg, de még is bizonyos nemével a felettünki felsőbbségnek, amugy szeszélyből - oda dobnak.”
Hogy részvét helyett hidegséggel találkozom, azt előre tudtam; azonban ez nem rettentett el, s nem fog elrettenteni - sőt, mennél óriásibb jéghegyektől környeztetem, annál hevesebben lüktet szivem; dicséretet nem várok - mert arra még érdemetlen vagyok, a mi pedig a gúny- és tán ellenszenv szavait illeti, azokra siket maradok. Ez határozatom!
Curiosum gyanánt megemlítem, hogy Pestre küldött 68 előfizetési felhívásom közül, csak 4, mondd: négy jutott kézhez; egyébbiránt én a dolgot oda magyarázom: „hogy az akkoriban történt légszesz-explodiálás okozta sötétségben, az ivek eltévedtek.” - Se baj! több is elveszett Budánál!... Szándékom: „A nyomdászat kézikönyve” czimű művem kiadását, egy 1865. évi „Nyomdász naptárral” megelőzni, azon jóhitben, hogy: „annyi tekintélyes és ügyünket szivükön viselő nyomdatulajdonosok - és nyomdászok között csak kapok 44 előfizetőt!?!”
Félre ne magyarázzák szavaimat, s ne vessenek sötét világot soraimra, higyjék meg, hogy az: „a meggyőződés szilárd, s a tapasztalás elvitázhatlan hangján van irva;” tollam járatlanságát szememre vethetik, de a ki az őszinte jóakaratot tőlem megtagadja, attól a dobott kesztyűt mindig felveszem! Fogadják hazafiui tiszteletemet azok, kik pártfogásukra méltónak találtak.
Kelt N.-Kanizsán, febr. hóban 1864.
ARANYOSSY LAJOS.

Az ember nem csupán azért él, hogy egyék és igyék - hanem, mert rendeltetésének meg kell felelnie; használni ott a hol használhat - tanulni, vagy tanítani - ki, mily fokán áll a müveltségnek: mindenek fölött s joggal követelhető ez az iparosztálytól. - Az iparosztály a nemzet dereka, itt van a főerő - s ha ez pang, megérzi a felsőbb ugy, mint az alsóbb osztály, mert egy testet képezvén az egész s szoros kapcsolatban levén egymással - egyik a másik nélkül nem müködhetik. Valamint a nedvszegény növény elszárad, ugy az elv és iránynélküli bármily nagyszerü törekvések s gondolatok elenyésznek ama Labiryntban, mit élet s valónak nevezünk - ha hiányzik: Ariadne fonala!
Hogy mit nevezzünk mi Ariadne fonalának, azt hamarjában bajos lenne meghatározni; s csak annyit mondhatunk: ha azt akarjuk, hogy társadalmi s műéletünk épülete szilárd alapon nyugodjék, szükséges ahhoz minden, rendelkezésünk alatt álló szellemi és anyagi erőnket felhasználni. Azonban ugy látszik, de tán a körülmények is bebizonyítják - ha azt állítom, hogy mi magyar nyomdászok rosz mathematicusok vagyunk, számolunk számok nélkül, s gondolkodunk gondolatok nélkül; ne róvja azt nekem senki hibául, ha tán értelmetlenül beszélek - hisz nemzetéletünk már ezer éves, de azért még most sem értjük meg egymást.
Hagyjunk tehát fel az előzményekkel s térjünk magára a tárgyra, melyet választánk eszméink s nézeteink kifejezésére.
***
A sajtó feltalálása oly nagyszerü esemény, mely világrendítő hatásánál fogva, uj alakokba önté az embereket, magasabb irányt szabva a szellemnek; a nagy mindenség isteni szikrája volt az elvetett mag, mely létre jöttét egy lángésznek köszöné. - A csekély csillámból nagy sugarak levének s fényökkel eloszlaták a setétséget, majd nagyobb, majd kisebb mérvben működvén - s ellensúlyozván azt. - Nagy eszmék, nagy tettek csak lassan érlelődnek - s születnek, de ha csakugyan életre jöttek - akkor elenyészhetlenek.
A szellem mig nem volt felfegyverkezve - félénken, tétovázva s ingadozva lépdelt azon az ösvényen - hol a halál összejött az élettel, a lét az enyészettel. - De a középutat megtalálá, mert az emberre bizá annak megszerzését.
Mint a por a szellő szárnyain, épen ugy repült ez uj aera - nemzetek s társadalmak minden rétegeibe. - A nyomdászat feltalálása, s évtized századdá alkotása egy volt!
Eltüntek az ólom évek, megszünt a vaskalaposok legiója, mert felkelt a felvilágosultság nappala! A sajtó koronás fők tiszteletét vívta ki magának, s államférfiak hódoltak hatalmának; művelődött az emberiség. - De mint mindennek, ugy ennek is meg volt jó-rosz oldala, az önkény s jogtalanság nyilvánosságra volt hozva, szégyenlette magát az, ki azelőtt büszke volt. - Nagy volt a bűn, de még nagyobb az erény!
Nagy volt, mert: a szellem némaságát meggyógyította a teremtés remeke, az emberi ész; felkölté vajudásából a tudományt - megmutatva azt: mikép az ember azért születik emberré, hogy ember legyen...
Az emberi társadalom hajója, a régi ügyetlen s előitéletekkel telt kormányos helyett ujat kapott, s ez a - sajtó!
Most eltérek eddigi eszmelánczolatomtól - egy kissé betekintve a nyomdászok szakéletébe.
---
Valóban, nem tudjuk kik és mik vagyunk? élünk, azt tudjuk, hogy dolgoznunk kell, azt is - mert e nélkül nem létezhetnénk!
Nézzünk, meg most egy nyomdát!
Ugyan mi látni való van ott?
Tessék bemenni!
A mi tán legelőször az ember szemébe tünik, az az ügyvezető (factor), ki oly fenhangon s jupiteri szemöldökkel osztja parancsait, pedig magyarul sem tud - de legnagyobb érdeme az, hogy külföldi! Mi természetesebb tehát, hogy a belföldi - ámbár sok helyt csekély való - soha sem ér annyit, mint az a bizonyos; igy és úgy!
De azért magyar nyomdászok vagyunk, habár...; több nyomdánkban minden feltalálható, u. m.: betü, sajtó, papiros, festék csak...! nem.
Miért van ez igy?
A felelet igen egyszerü.
Mert nálunk a nyomdák több helyütt csak gyárak; mivel mit mi - és a mi erőnktől s tehetségünktől kitelik, létre hozunk, azt - hogy kik - nem kell mondanunk, müveltségüket velünk éreztetni akarván, sokszor készakarva elrontják - csupán azon okból s azért: mert nem akarják, hogy mi is tudjunk valamit, s netán előtérbe lépvén, velök versenyezhessünk; ez nem rágalom, ez igaz!
Emlékezzünk itt, az egyszeri római csizmadiára.
Meg vagyok győződve, hogy lesznek, kik soraimat olvasva igy fognak nyilatkozni: ez egy rágalmazó ember; ez nem áll, de a mi igaz, az igaz; én csak az igazságot akarom fülökbe sugni azoknak, kik nem akarják azt hallani - s siketek maradnak a korszellem buzdító szavára! De, ugyan kiváncsi vagyok mégis tudni azt: mit szól ehhez, egy asztalos mesterből lett nyomdász princzipális?
Azt: „hiába okoskodik, azért én az e...i hegyen még is két szőllőt vettem!”
Szép élet a csiga élet, keveset halad, keveset mulaszt.
De az önérzet, a jellem? Ugy hiszem ez nem fog oly könnyen változni, mint az ázsió!
Nyomdászatunk pang, tesped; ezt nem lehet csodálni, mert: az önzés s hanyagság oly mérvben - mint nálunk, sehol sem tapasztalható!
Azért vagyunk oly pompás helyzetben, hogy valami művészit ritkán, s alig tudunk előállítani; ha valaki diszművet akar kiadni, nem ritkán Bécsben vagy Lipcsében nyomatja azt. Nem lévén mi magyar nyomdászok képesítve arra, hogy oly müvet hozzunk létre, mely méltán megérdemli e kifejezést: ez valóban remek, ez művészi!
Ugy-e bár, furcsa ága ez az államgazdászatnak?
Nem általában beszélek, azért tisztelet a kivételeknek; vannak Pesten, s a provinczián is oly nyomdáink, melyek a külfölddel kiállhatják a versenyt, s becsületére válnak hazánk ez iparágának. De mi ez? miután nehány fecske nem csinál tavaszt!
S hogy ha ezek nem virágzanak is, de legalább nem panganak - oka abban keresendő: mert megtürték köztük azt az elemet, melyet tulajdonképpen magunkénak szoktunk nevezni. Utánozzuk a szépet, a jót - de tartsuk meg elveinket, s tanusitsunk szilárd jellemet.
Többen - tegyék kezöket szivökre, s kérdezzék meg a higgadt s hideg észtől? valjon: rendén van-e minden ugy, amint kellene lennie, nincs-e önzés ott, hol áldozat kivántatnék? Mert, elismeréseül annak, (az egyszeri kertész szavaival élve) kedves fám: „árnyékodban pihenék, gyümölcseid táplálának s disze vagy kertemnek - ezért ápolni foglak, hogy minél nemesebb gyümölcsöket hozz!” Áldoznak-e ott, hol kellene, s a müvészet s aesthetika iránt van-e rokonszenvük? vagy jelszavuk csak - pénz!
Itt is tisztelet a kivételeknek, de - azért előbbi állításom igaz, mert: többeket megnevezhetnék, kik megfeledkezve magasztos hivatásukról, csak anyagi haszon után vágynak, s ha birnak szellemi kinccsel - nem forditják közjólétünk előmozdítására; csoda e tehát, ha az ideiglenes haszon háttérbe szoritja a nemesebbet; igy demoralizáltatik aztán a müvészet, és akadályoztatik annak kifejlődése - mindig messzebb esvén attól: amit - tökélyesbülésnek nevezünk!
Erre az eszközök igen egyszerüek, mert embereket élő gépekké változtatni nem nehéz; teszem: egy nyomdában, hol 4 segéd van, nem volna illő, de nem szabad - több tanonczot tartani egynél; ugy van ez nálunk? én magam is voltam oly nyomdában conditióban, a hol a factoron, gépmesteren s rajtam kivül 11, mond; tizenegy tanoncz volt! De milyen okos fiuk! sem magyarul - sem németül olvasni nem tudtak; az igaz, bemakkolták az egyszerű tömött szedést, de legkevesebb iskolai képzettségük sem levén, ha a kézirat hibás volt - ők is hibásan szedték. Segéddé levén, s kilépvén a nagyvilágba - kit okozzon az ily szerencsétlen, ha nem leend képes kenyerét megkeresni, hogy létét fentarthassa; szüleit? nem, a szegény szülők a legőszintébb akarattal, s a legszentebb kötelességtől indittatva, akarták gyermekök jövőjét magállapítani - azon boldog öntudatban, hogy belőle embert képeztetnek, ki maholnap öregségük támasza, s hazájának hasznos polgára leend. Ügytársaim legyenek birák, megitélni azt: ki a hibás, s elég lelkiismeretlen ily tett elkövetésére. Az ily egyének nem csak nekünk vannak terhünkre, de hátrányára vannak szakmánknak is; mert nem birván elég képességgel a hivatásuk jelőlte állást megtartani - vagy elaljasulnak, vagy kénytelenek helyt engedni szakavatottabb egyéneknek; ezek, nem levén velünk egy elem - mondhatatlan kárára vannak hazai nyomdászatunk emelkedésének!...
Ide járul még az is, hogy azok; kik, a nyomdák élén állnak (kivéve néhány elismert jelességet) nagyobbrészt avatatlanok - vagy nem hozzánk tartozók; s állásukat inkább a véletlen hozta protectiónak, mint ügyességöknek köszönik.
Az ily apró zsarnokok aztán kényök kedvök szerint játszanak alárendeltjeik sorsával, telebeszélvén füleit a sok esetben jólelkü, nemesszivü főnököknek; hogy pedig mily igaztalanságot követnek el sokszor: azt t. kartársaim igen jól tudják; de ők is csak azt tartják, mit a közmondás s a tapasztalás is bebizonyít: „hallgass nyelvem, nem fáj fejem.”
Ha tán némi részben kiméletlen vagyok, bocsánat - de, ugy hiszem: hogy szakéletünk büneit nyilvánosságra hozni, mindig szabad, evvel tartozunk az igazságnak; mert: „Ehre dem Ehre gebührt.”
Haladás legyen jelszavunk!
Tartsuk szem előtt hazai iparunkat, mert az ipar a nemzet művelődésének emeltyüje; ne bizzuk azt idegen kezekre, a mit magunk is elvégezhetünk - ne legyünk fösvények saját magunk irányában. - Gátat kell vetnünk az áradat ellenében, nehogy özöne elsodorjon magával, legyünk méltányosak szülőföldünk iránt - hazánkban a legutolsó embert is ismerjük el rokonunknak; akkor aztán bizton elmondhatjuk:
Felvirrad még valaha,
Nem lesz mindig éjszaka!
Iparkodjunk, hogy szép, hasznos s könnyen érthető sajtótermékekkel kedveltessük meg a közönséggel az olvasást, (nem az intelligentiáról szólok) nekünk mindenek előtt az iparosztállyal s a földmívelő néppel kell azt megkedveltetnünk. Remekiróink müvei nem felelnek meg e czélnak, mert a kevesbbé mivelt osztály nem érti a nagy eszmék s költői gondolatok magasztos kifejezéseit: de ezen kivül nincs iskolai képzettsége, a kiskatekizmus s képes biblia csekély ismeretén alapul minden tudománya. - Falusi iskoláink oly rosz lábon állnak, hogy más művelt nemzetek ilynemü intézeteivel össze nem hasonlíthatók.
A köznép, de az iparososztály egy része is, nem bir legkevesebb földrajzi vagy történelmi ismerettel, s a többségnek e részbeni minden jártassága az apáról fiura szállt nehány hagyományos szóban öszpontosul; sok olvasni, irni tudó ember nem tudja, hogy a világ öt részből áll. Mindezen segíteni lehet, segíteni kell. Vannak tehetős nyomdatulajdonosaink s annyi sok, jeles irodalmi férfiu közül mindig fog egy-kettő találkozni, kik hőn felkarolják a népirodalom ügyét!
Nyomdáink többnyire munkahiányról panaszkodnak; igaz, de leszámítva a körülmények okozta akadályokat - csupán a czélszerü s tapintatteljes kezelés, áldozatkészséggel párosulva, teszik lehetővé, hogy: „nemcsak nyomdászatunk emelkedni, az irodalom gyarapodni s terjedni fog - de, népünk eltalálván a jó akarat gondolatát, melynek ő, a kellő míveltség hiányában nem tudott kifejezést adni, pártolni fogja azt minden erejéből, csak érthető nyelven kell vele beszélni.”
Olcsó, népies olvasmányok (de nem holmi Angyal Bandi historiák) hanem tudományos s még is könnyen érthető, mulatva oktató - s nemzetünk dicsőségteljes multjából vett adatok nyomán kidolgozott könyvek felköltik bennök a tudvágyat; s míg a nyomdászat ezáltal anyagilag jobb helyzetbe jő, módot nyer - a szellemi haladás - a művészet ápolására is.
Nézzük meg a német nyomdászatot, ott mindig tudnak valami ujat, szépet s jót létrehozni; mily szellemdus tartalmú pompás aczél-, fa- vagy kőmetszetekkel ékített könyvek kerülnek ki nyomdáikból - látva az ember ily szép könyvet - kedvet kap hozzá s megveszi. Láttam több iparosztálybelinél német képes füzeteket p. o. „Illust. Hausfreund”, „Meyers Universum”, „Über Land und Meer”, stb; pedig az illető nem igen tudott németül, de gyönyörködött a szép metszeteken; miért ne lehetne magyarul is kiadni ily képes könyveket, leirva bennök országokat, városokat, egyes tájakat, népeket, állatokat stb, ugy természettani s világtörténelmi eseményeket is; én erősen hiszem, ez nem lenne rosz vállalat. Hanem itt meg az a bökkenő, hogy aczél- s fametszőink nincsenek, aczélmetszőnk tán egy sincs - fametsző egész Magyarországban csak 5-6 van, ezek sem vergődhetnek zöld ágra, miért? mert azok, kiknek fametszetekre van szükségök - jobbnak látják azt külföldről hozatni; mivel olcsóbban, pontosabban s szebbet kapnak. Mikor leszünk mi képesek a „Leipziger Illustrite Zeitung”-hoz hasonló, valóban remek képes lapot kiállítani? Mi természetesebb tehát, ha hazai industriánk ezen ága pang - midőn nem pártfogoltatik.
Miért van ez igy? e kérdésre vajmi nehéz a felelet. - Vegyük: hogy a külföldieskedés, hiuságvágy, háttérbe szorítják a kötelességet, mellyel hazai iparunknak tartozunk, s oly világosságot keres mint a lepke, mely odaérve elégeti szárnyait! S hogy ne csodálkoznék ezen az ember, midőn a számolást száztól lefelé, s nem egytől fölfelé kezdik tanulni.
De ez mind jól van igy: (némelyek nézete szerint) mit ért a publikum - szépen van-e, vagy nem? csakhogy: „schwarz auf weiss” s mellette sok haszon legyen. - Hanem mit szól hozzá a közönség azon része: melynek asztalain a külföldi nyomdászat művészileg kiállított példányai vannak felhalmozva?
Mit egyebet: minthogy sajnálkozik hátramaradásunk felett.
Igy van ez a könyvkereskedőkkel is; a könyvkereskedő nem részesülvén oly szolgálatban, minőt pénzeért követelhet, munkáit - de különösen diszesebb műveit Bécsben, vagy máshol a külföldön nyomatja; ez tagadhatatlan, ez tény.
Vannak ugyan Pesten oly nyomdák, melyeknek kiállításai minden tekintetben kielégítik a legszigorubb aesthetikus izlését is, de ez mind kevés, midőn általában beszélünk.
Az is megtörtént már, hogy a szerző, vagy könyvkereskedő - csak is azért vette vissza sajtó alá bocsátott munkáját bizonyos nyomdából: mert a rosz correcturák miatt, nem győzte a - Correctort fizetni!
Sokan azon panaszkodnak, hogy: a könyvkereskedők kevesebbet fizetnek mint mások; igaz, de azt kell tekintetbe venni: hogy a könyvkereskedő, ha valamelyik nyomdában nyomattat, évekig adhat foglalatosságot; épen nem lehet csodálni, ha jutányosb árt követel, mint más. Azonban, mint művelt emberről, nem lehet föltenni: mintha ingyen munkát követelne; és ha tán megtörténnék, hogy szűk árt szab, ennek csak a nyomdász az oka, mert: X. nyomdász 00%-tel akarja B. könyvárus munkáját kiállítani, még pedig szépen csinosan; meghallja ezt Y. nyomdász, azonnal ajánlatot tesz a kereskedőnek, hogy ő - szebben, jobban és olcsóbban - plane 6-10%-al is, szivesen kiállítja. A hiszékeny könyvárus az olcsóbb ajánlatot fogadja el. - Kikerülvén a mű sajtó alól - nagy csodálkozására akkor veszi észre, hogy: „olcsó husnak hig a leve.”
Lehet e csodálni, ha ily eljárás után könyvkereskedőink elvesztik bizalmukat nyomdászaink és nyomdáink irányában; azt sem hagyhatom említetlenül, hogy: szerződés szerint, D. könyvárus munkája mától számítandó hat hó eltelte után kész legyen - s rendeltetése helyére szállíttassék, nálunk azonban nem ritkán megtörténik, hogy a határidő elteltével 4-5 hónap után jelenik meg; de arra is volt eset, mikép 8 hó határidőre szerződésileg igért munka, 1½ év alatt, mond: másfél év alatt készült el, akkor is, a könyvkereskedő legnagyobb - nem megelégedésére.
Egyik hirneves pesti könyvkereskedő igy nyilatkozott bizonyos nyomdai ügyvezető előtt: „én szivesen adnék munkát, de nem merek, mert még egy munkát sem kaptam tisztán kézhez; már pedig ha fizetek, akkor akarom, hogy oly szolgálatban részesüljek, minőt pénzemért - joggal követelhetek.”
Most azonban tárgyaljuk azt: miként lehetséges az, hogy Bécsben, szebben, s gyorsabban állítják ki a magyar munkákat - mint Pesten?”
E fölött nem akarok végleges itéletet hozni, csupán ebbeli nézeteimet közlöm:
A legelső és legfontosabb ok, a czélszerü s szakavatott ügyvezetés; miután a bécsi nyomdák ügyvezetői - de általában a külföldön mindenütt - tudományuk s technikai képességük által nyerték el állásukat, mint oly egyének, kiknél az elmélet gyakorlattal van párosulva; nem mint nálunk - a hol már megtörtént, hogy asztalos- s bukott gombkötő-mesterből lett könyvvivő is volt nyomdai ügyvezető; képzelni lehet azt a pompás „Wirtschaftot.” (Factum.)
Ezenkivül jól megválasztják a munkásokat - jobban fizetik azokat (aránylag) s még is olcsóbban tudnak munkákat elvállalni - mint nálunk. Nem is hallani ott annyi panaszt mint itt, hogy: bizony igen roszul megy; van rá eset, mikép ott is sokszor áll be pangás, de oly általánosan s annyi ideig mint itt, ritkán tapasztalható.
Valaki azt mondhatná: „nem gondoltam jól meg a mit irtam, mert vannak akadályok, melyeket le nem győzhetünk.” Igaz, csak hogy azon akadályok csupán az irányt szabályozzák, de a tiszta s művészileg szép nyomdai kiállításokra semmi nyomást nem gyakorolnak - nem gyakorolhatnak!
Végre:
„A magyarországi nyomdatulajdonosok nagy része nem tanult nyomdász, s ügyvezetőik sem azok, vagy legalább nem szedők; pedig az ügyvezetőnek okvetlen szedőnek kell lenni. Igy tehát sem a nyomdászat mysteriumába beavatva nincsenek, s ahhoz sem fogalmuk, sem művészi szellemük s lelkesültségük nincs; vállalatuk speculatio, czéljuk - haszon. Mig ez igy lesz, ne várjuk a magyar nyomdászat fejlődését és felvirágozását. Mert a milyen a gazda, olyan a gazdasága is.”
Azért:
Elismerés az érdemnek,
Tisztelet a becsületnek!
---
Valamint nyomdászatunk pang, ugy pangnak ennek mellék műágai is. Litographyánk nincs azon a fokon, melyen lehetne - hát betüöntészetünk? Honnan kapják nyomdáink a czimbetüket, a szép keriték- s ábrándczirádákat (renaissance) nemde, külföldről! Magyarországban mintegy 8 betüöntőde van, s ezek is gyakran munka nélkül; hiszen mire valók Bécs, Berlin és Prága?
Sehogy sem foghatja meg a szakértő, miként lehet az, hogy a nyomdászat e rokon ága annyira el van hanyagolva; az egyszerü betük u. m. Cicero, Garmond és Petit - sem kerülnek ki sokszor tisztán öntődéjükből; aránytalan, vonalellenes az öntés, rosz a csiszolás - de még roszabb maga az anyag; okának azonban csak kell lenni, hogy miért nincs haladás e téren? Tán nem állítok valótlant, ha igy nyilatkozom: „betűöntődéink oly helyzetben vannak - hogy a külföld másodrendű öntődéivel csak alig állíthatók párhuzamba;” mert: csekély pártolásban részesülvén, csak a mindennapi szükség fedezéséről gondoskodnak. Ha egyik, vagy másik jobb anyagi helyzetben van is, nem tartja tanácsosnak, pénzét oly vállalatba fektetni - mely ritkán, vagy épen nem hozza meg a kivánt kamatokat; nem javít s igy nem haladhat. - Mutassunk fel magyar betűöntészeti műremeket, vagy legalább izlésteljes szakbeli munkát?
Nincs, nem lehet!
Hát a nyomó festéket, arany-, ezüst-, bronz- és más porokat honnan kapjuk, hol vesszük? Tán Pesten? - Nem bizony, mert a határon kell annak átjönni.
Mit szóljunk még az aczélmetszés, fametszés (Xylographie), tömnyomat (Stereotyphie), galvánképelés (Galvanoplastik) stb. Valóban, mindezekben hátra vagyunk.
Papirgyárainkat illetőleg, e téren már több haladás tapasztalható; a hermaneczi papirgyár jó hirben áll, de azért még messze vagyunk itt is a külföldtől.
Rajtunk áll, Hamlet szerint: „lenni és nem lenni; tenni és nem tenni.” Tenni, működni s fáradni, felépíteni azon épületet, mely közös lakhelyünk lenne; a munka után ugy-e be édes a nyugalom! Avvagy nem tenni - minek fáradjunk? örökké ugy sem élünk; ha fellépünk, ellenségeket szerzünk magunknak; aztán minek törjük az ilyesmin fejünket? „Megiszom egy-két meszely bort, nem törődöm semmivel.” - De a sült galambot akkor más kapja el orrunk elől! Nos, hogyan tetszik?
Vagy elvárjuk azt, hogy minden az égből potyogjon - mint a zsidóknak a manna? No, hiszen akkor várhatnánk mi itélet napig!
Azért uraim, tegyünk minél előbb, működjünk fáradhatatlanul.

SZAK-GÉPÉSZETÜNK
E hurt megpendíteni igen kényes dolog, de kell, hogy tegyem. Nyomdai gépeink mind idegen gyárakból valók, egyről sem mondhatom el: ez hazai gépészetünk terméke; Bécsből, Prágából vagy Berlinből hozatják azokat. Felszámítva a szállítási költségeket s más apróbb kiadásokat, elég busásan fizetik meg az árát. Fölteszem, ha hazai gépészetünk ezen ága kellő pártolásban részesülne - kérdést sem szenved, hogy itt is készülhetnének gyors- és kézisajtók; mert van elég jó hirben álló gépészünk, de saját rovására senki sem fog oly tárgy előállítására vállalkozni, mely több ezer forintba kerül. - Mi virágoztatja fel az ipar valamely ágát? a pártolás!
Ha hazai gépészeink felé fordulnának a megrendelők - ugy vetélkednék mindegyik, hogyha jobbat nem is - de legalább olyat mutasson fel, mely a külföldivel kiállja a versenyt; és a haszon kettős leendne, mert mig egy részről hazai gépészetünk nagyobb lendületet nyerne, másrészt, sok pénz megtakaríttatnék s e mellett a hazában maradna; nincs oly sok pénzünk, hogy csak ugy kifolyattassuk az országból.
Jeles hazai gépészeink közül kevés van (tán egy sincs) a ki magyar nyomdák számára kézi- és gyors-sajtókat, gőzre vagy anélkül; fényítő-gépet (Satinir-Maschine,) lapító-sajtót (Packpresse,) dombornyomó- (Hochdruck) és irat-másoló- (Autographpresse) gépet készített volna.
Ide még azt is hozzá tehetem, hogy vannak nyomdai ügyvezetők, kik nem tudják: milyen az a dombornyomó- és irat-másoló gép? Az első nyomdákban is jó szolgálatot tenne, a második czélszerűen csakis hivatalokban használható.
Annak, hogy oly kevés jó magyar gépmestereink vannak - abban vélem okát keresni: mert a gép szerkezete előttük nagyrészt ismeretlen; már pedig ha az ember valamely műszer alkatrészeit nem ismeri, lehetetlen, hogy csinos munkát készítsen avval. Szerintem, csak is oly nyomó lehet jó gépmester, a ki nemcsak a gépeni technikai fogásokat - de magát a gép mechanikai szerkezetét is ismeri, ugy annak összeállítási módját is tudja. Hogy pedig ez megtörténhessék - jó volna a gépmestereknek nehány hetet a gyárakban tölteni. De mivel Pesten nincsenek, külföldre menni nem engedi a - cassa.
Azt sem hagyhatom említetlenül, hogy: jóravaló szedővasat (Winkelhaken) és hajókat (Schiffe) sem tudnak Pesten készíteni.
Ezek mind nem oly betegségek, hogy orvosolhatók ne lehetnének, lehet - csak - akarat kell!

ERKÖLCSI ÉS ANYAGI HELYZET
Beszéljünk tehát a nyomdászok erkölcsi és anyagi helyzetéről.
Az elsővel igen roszul állunk, a másikkal pedig nem a legjobban.
A fő súlyt abba helyezem - és ott keresem, illetőleg a nyomdászok kellő képzettségének hiányában. Hogy az erkölcsi erőnek itt kellene lenni, az igen világos; csak az a bökkenő, hogy épen azt szoktuk keresni, a mit igen ritkán, vagy soha sem találunk fel. Mi az oka ezen hiánynak, annak kifürkészését okosabb embertől várom, mint én vagyok; azért tehát csakis szerény nézeteimet fogom a t. olvasóval közleni.
***
Valamint egyes ember, ugy nemzetek szellemi képzettség nélkül műveletlenek, hogy pedig művelődhessenek, szükséges a tanulás, mert tanulás által jutunk tudományhoz; ezt pedig csak ugy érhetjük el, ha az eszközöket megszerezzük. Mik legyenek ezen eszközök, e szóban irodalom eléggé ki van fejtve; igen, az irodalom a nemzet lelke, a szellem idomítója s vezetője, és az irodalom legelső vazallusa a - sajtó! Mi, nyomdászok elválhatlan szövetségesei vagyunk az irodalomnak, s igy egyik főtényező a műveltség terjesztésében; fel kell tehát fognunk pályánk fontosságát, s megfelelni azon tisztes állásnak - melyet elfoglalni hivatva vagyunk. Képzeljünk magunknak egy hadsereget, hol a tisztek az irodalmat, mi nyomdászok a harczosokat képviseljük - kitűzve a zászlót, melyre a jelszó van irva: „művelődés, haladás a jóban, s kiküszöbölése mindannak, mi a polgárisultság s az emberi méltóság ellen történik.”
Nézzünk széjjel a nyomdászok erkölcsi világában, valjon ugy van-e minden, a mint kivántatnék; van-e helyes beosztás, hogy megfelelhessünk hivatásunknak?
Nincs!
Miért nem felelünk meg az irodalom, s igy a nemzet várakozásának? Miért nem felelhetünk meg szakmánk a művészet követelte igényeknek?
Azért, mert testületünk kétharmada nem áll azon a fokán a képzettségnek, melyen állania szigoruan kellene!
A magyar nyomdásztól megkivántatik: tudományos képzettség - szorítkozva az, grammatika- s nyelvismeretekre; ezenkivül: mathematikai felfogás, technikai jártassággal párosulva.
Mennyire van ez nálunk igy, tanusítja ezt azon körülmény: miként az ügyvezetői, s más jelentékeny állások idegenekkel betöltvék; mi magyar nyomdászok, saját hazánkban - csak másodrangu szerepet viszünk!
Kérdem, hisz az emberi test egyformán van szervezve, s bennünk is van annyi quantum velő, mint azokban, (?) mért nem tudjuk erőnket saját, irodalmunk s hazánk hasznára fordítani; miért nem küzdjük fel mi is magunkat? hisz a tér nyitva áll! Milyen katona az, a ki leteszi fegyverét az ellenség előtt anélkül, hogy megmérkőznék vele?
Hát e nyilatkozat: „hiszen, ugy is jobban tudja mint én,” elég az üdvösségre?
Meghiszem, mikor összeverbuválnak nehány tuczat gyerkőczöt, s lesz belőlök nyomdásztanuló; felszabadulván, s segéddé levén az ilyen semmit nem tudó individuum, anélkül: hogy szülővárosa határát átlépte volna - szent megadással járomba hajtja nyakát, tiszteli a kancsukát, s - megházasodik, letelepül, családot alakít, egy koldusból kettőt csinál; lesz belőle: tudomány nélküli nyomdász, gyenge gyármunkás, s még roszabb napszámos! Hazája földét más hasznára műveli, s miután sorsa javulását nem tapasztalja - elkomorul, elkedvetlenül, elcsügged, végre elaljasul - s szakmánk ugy, mint a társadalom hasznavehetlen tagjává válik.
Sok szorgalmas nyomdász egész évet át utazik, s nem kapván munkát - éhezik, szomjazik, ruházatlan, kitéve az évszakok szigorának - átkozva pályáját, meghasonlik az emberekkel, önnönmagával s örömtelen folynak le sivár élte napjai.
A nyomdák telvék holmi haszontalan gyerkőczökkel, a kikből minden, csak nyomdász nem lesz; miért nem kevesbítik a tanonczok számát? micsoda rend az - mily beosztás 60 segédre 43 tanoncz. A szegény utazó nyomdászok serege egyre viaticziroz, lót-fut, nem kaphat munkát - és - elnyomorul, mert ott a sok tanoncz; először kevesebb pénzbe kerül, e mellett lehet nekik parancsolni - hisz mire való a factor stentori hangja. - Ugy-e bár, szép oldala ez a collegialitásnak!
Minek annyira a szaporítani a magyar nyomdászok számát, főkép oly kitünő tagokkal - a kik, mikor legelőször nyomdába jönnek, a betüket alig ismerik - a helyesirás előttük egy ismeretlen világrész; két év alatt megtanul az ily fiu ahogy-ugy olvasni - tömött szedésnél megkeres az utolsó két évben 6-7 frtot hetenként, azonban csak 1 frt 50 krt, legfölebb 2 frt kap a tanoncz, a purum haszon tehát egy tanoncznál 4 frt hetenként. Vegyük, hogy az említett 43 tanoncz közül 30 van ily helyzetben, lesz tehát a tiszta haszon 120 frt. Ez tagadhatatlan, de: nem minden szerző Corrector egyszersmind - s igy megesik, hogy sok hibát benn hagy az ivben, csak futólagosan olvasva azt - s bizva a szedő ügyességében. Elkészülvén a mű, az iró még egyszer elolvassa elme-müvét és - oh borzalom! a sajtóhibák ugy gunyolódnak mint Hekate kárvágyó szövetségesei. Mit tesz most az iró? Dühös lesz, tombol, és - decorálja a nyomdászokat szebbnél szebb titulusokkal. Menjünk tovább, nem egyszer megtörtént már, hogy az olyan mondva lett szedő viszásan javította ki a megjegyzett hibát (mert nem tudott jól olvasni) igy például, e szavakat: „ha vesszük a világot egész nagyságában,” igy igazítá helyre: „ha vesszük a világot egész nadrágjában;” vagy pedig a mi még feltünőbb: bizonyos lapban a porosz királyról levén szó, e szót: ő Felsége ritkíttatni akarta az iró, azért igy irta oda: a felség szót keresztül kell lőnni (technikai kifejezés, annyit jelent, hogy ritkítva) az ügyes szedő lelkiismeretesen betevé: „A felség szót keresztül kell lőni.” Ez nem füllentés - ez igaz.
Azért: kevesebb de képzett nyomdászok többet, jó s közmegelégedésre hoznak létre, mint ilyen szerencsétlen flótások - kiknek se jelenük nincs, sem jövőjük nem lehet; egyszóval, nem is tudják: kik és mik!
Ügytársak!
Sorakozzunk, feszítsük meg erőnket, küzdjünk a jóért, de anélkül, hogy áthágnók a törvény s illem korlátait; senki sem fogja rosz néven venni, ha: művészetünk s saját jólétünk érdekében felszóllalunk; harczoljunk szellemi fegyverrel, folyamodjunk az irodalomhoz, s az meg fogja hallgatni kérésünket - segíteni fog tanácsával. Gyengék vagyunk, legyünk erősek, gyakorlatlanok, képezetlenek vagyunk, szerezzünk magunknak képességet; ne szégyenljük bevallani azt: hogy hátra vagyunk, hisz a tagadás lenne szégyen! Mutassunk fel valami ujítást, javítást szak-életünkben? Ugy-e, nincs, nem lehet.
Alakítsunk egy oly szövetséget, mely elég erős lesz: műéletünk morális s materialis hátrányait s szegletességeit ellensulyozni, használván a jónak, kiirtva a roszat.
Mivel annyi nyomdász közül senki sem akart érdekünkben fellépni, én, ámbár érezve gyengeségemet, bátorkodtam fellépni. Mindig vártam, hogy művelt nyomdász társaim közül csak találkozik egy, a ki jobban megfogja tudni mondani azt, mit én; ámbár ügyszeretet s jóakaratból tettem. Én ugy gondolkodom: szellemi fegyverrel, higgadtan s számítással kell harczolnunk; adjuk meg mindenkinek a magáét, de jogainkat ne hagyjuk megcsorbítani; ugy hiszem, hogy t. ügytársaim igénytelen soraimat olvasva, meggyőződhetnek őszinte törekvésemről, s feltudják fogni állásuk fontosságát. Félrevetve minden önzést, tulbuzgóságot, tetterőnk abban központosuljon: „ne hagyjuk magunkat a térről leszorítani, melyet elfoglalni jogunk van.”
Azért, ha a jó s igaz ügyért kiálltam a síkra, harczolni fogok, s le nem teszem fegyveremet utolsó lehelletemig!
Isten áld meg a művészetet!

FÜGGELÉKÜL
nehány szó szak-könyveinkről
A „Zala-Somogyi Közlöny” 1863. évfolyam 35. számában közzétett: „Nehány szó a magyar nyomdászat érdekében” czimű czikkemmel, egy Szakközlöny alapítását indítványoztam; erre a „Szegedi Hiradó”-ban t. Bertényi József ügytársunk felelt először, méltányolván indítványomat, azonban a Szakközlöny helyett szakkönyveknek ad elsőséget. Én tökéletesen egyet értek vele, azonban vizsgáljuk meg a dolgot bővebben: mily készséggel karolna fel ügytársaink nagyobb része ily vállalatot, tanusítja azon körülmény, hogy jelen munkácskám csak 14 nyomdász előfizetőt számlál; kérdem, hol találkoznék oly merész hajós ki a részvétlenség e kiterjedt tengerén, iránytű (pénz) nélkül, hajóra merészelne szállani? Pedig egy husz ives szakkönyv kiadására 500 előfizető - vagy 500 frt készpénz szükségeltetnék; tán ha Guttenberg szelleme lenne a gyűjtő, még akkor sem lehetne ennyit össze toborzani.
Tapasztalatból okulva, ily szakkönyv megjelenhetését csak ugy tartom lehetségesnek, ha t. főnök uraink felkéretve általunk a közjó s szakmánk érdekében - nagylelküek lennének a költségek fedezéséhez valami csekély subventióval járulni. Itt azonban ismét van bibe, mert: német, franczia, angol - sőt cseh szakkönyvek s közlönyök ugy is vannak, s csekély pénzért megkaphatni, mit törődjünk a magyarral! Szegény édes anya, be keserű neked, midőn fiaid nem akarják érteni nyelvedet - azon nyelvet, melyen legelőször szól a szeretet!
Czélszerűbbnek tartanám, mindenek előtt lapot kiadni - habár gyenge is lenne az - majd tökélesbűl idővel, s hogy lap is legyen, meg szakkönyv is; az egész éves előfizetőknek minden számhoz 1 ív szakkönyv mellékeltetnék, igy aztán egyik szakkönyv a másik után jönne minden dij nélkül, az előfizető kezébe. Ugy hiszem, mindenkinek érdekében állana, a lapra egész évre előfizetni, hogy szakkönyvet kaphasson. És ha még ily kedvezmények mellett sem lenne pártolás, akkor: „jobb lesz, ha állásunkat eltagadjuk, mert önmagunk előtt kellene pirulnunk.”
Adja az Isten, hogy jobbjaink kilépve a sorompóba megmutatnák: „hogy nem hangzott el a szó a pusztában, az elvetett mag jó földbe esett, nemes szivek fogják ápolni a plántát.”
Művem nem jelenhetett meg terjedelmesebben, mert a részvét igen csekély, s saját erőm nem birta.
Bucsuszavam: „adja Isten, hogy az 1865. év első hajnalát - egy magyar nyomdászati „Szakközlöny” is üdvözölhesse.”
Isten velünk!

Előfizetők névsora
Nagy-Kanizsán: Főtiszt. Wertler Mátyás ur, gymn. igazgató, 1 péld.
Pesten: (Engel és Mandello urak nyomdájából) Bossányi Ferencz, Incze János, Matus János (ügyvezető) és Schwartz Sándor urak, 4 péld.
Kéméndről: Niedermann Pál és Hübschl Alajos urak, 2 péld.
Szegeden: (Burger Zs. ur nyomdájából,) Gyüjtő: Bendtner József - Fabriczky Ignácz, Jóba Elek, Kiss Antal, Koncsek Sándor, Löwinger Soma, Pollák József, Szabó Elek, Tóth János, Ungerleider Albert urak, 10 péld.
Kolozsvárról: Stein János ur, 27 péld.