Ne félj!

Tóth Enikő iskolásoknak
szóló versei az életről...

Ajánlás:

Kedves Olvasó!

Ezek a versek gyermekekhez szólnak, akik tele vannak szorongással. Rohanó világunk néha úgy sebzi meg az érzékeny lelkeket, hogy észre sem vesszük!
Napjainkban sok olyan krízishelyzet történhet gyermekeddel, melyet csak már felnőttként fog a szemedre vetni. Vigyázzunk rájuk közösen! Verseimmel sikerülhet feldolgoznotok az aktuális problémákat, próbáltam sokféle nehézségre kitérni!
Anyaként és tanárként szeretném megtalálni gyermeked szorongásainak titkait. Költőként hiszem, hogy egy vers terápiás célzattal segíti majd megteremteni az egyensúlyt gyermeked álmai felett!
Segítsük a gyermeket, hogy egyszer boldog felnőtté válhassék!
Szeretettel gondolok kisfiadra vagy kislányodra és Rád, aki időt szán az olvasásra!
Ajánlom még e kis kötet verseit etika szakos tanároknak, hiszen ezek a versek akár órán is átbeszélhetőek. Felső tagozatosoknál egy-egy osztályfőnöki óra tematikus egységéhez is illeszkedhet valamely versem...

Tóth Enikő, a szerző

Tartalomjegyzék:

Ajánlás	3
Ne félj!	5
Anya és Apa	6
A sötétben...	7
Szellemes szellemek!	8
Hiányzik...	9
Megfelelés	10
Csúfoltak!	11
A suli előtt!	12
Boldogság	13
Mindig futnak!	14
Figyelem!	15
Körjáték	16
Szabályok	17
Elváltak!	18
Kistesó	19
Félek a tanártól!	20
Szerelmes vagyok!	21
Hogy mondjam el neki?	22
Köddé vált barát	23
Nevelőapa	24
Új osztálytárs!	25
Otthon	26
Zsebpénz...	27
Kütyük varázsa...	28
A játszótér helyett...	29
Képességek...	30
Segíts!	31
Pofon!	32
Nem találom!	33
Hála	34
Házimunka	35
Részegek	36
Cigi	37
Meghalt a nagymamám!	38
Féltesók	39
Emberi magány	40
Puszi	41
Remény	42
Gyermekálom karácsonykor!	43
Ha felnövök	44
Recenzió Tóth Enikő, Enci költőnő  Ne félj! c. verseskötetére	45

Ne félj!

Ne félj, ha szél
zúgva mesél,
s árnyat hint az ágyra!

Így ha a csend
mind körbeleng,
alszol nemsokára!

Várd a csodát,
mi hull terád,
ragyogva a Földre...

Anyát, apát
és a hazád
őrizd meg örökre!

Gyermek vagy még,
bármit adnék,
csak boldogan éljél!

Járhatsz bárhol,
legyél bátor,
semmitől se féljél!

Anya és Apa

Anya szeret, apa szeret,
ki adhatott nekem nevet?

Apa várja, anya várja,
kivel leszek nemsokára?

Anya könnye, apa fáradt,
nem vetnek már együtt ágyat!

Apa elmegy, anya marad,
belőlem kihullt egy darab!

Anya féltve, apa kérve,
engem mindig megkísértve...

Apa szeret, anya szeret,
külön fogják a kezemet!
Már nem sírok, elhiheted!

A sötétben...

Fekete lepel
beterít,
Egy árnyék közel
keserít,
Anya azt mondta,
ne féljek,
Lámpám feloltsam,
felérjek!

Villanyt kapcsolom,
végre már,
Sötétből gondom
messze száll,
Aztán az álom
hirtelen
Elér az ágyon,
higgy nekem!

Szellemes szellemek!

Szellemes szellemek
zavarják életed,
kopognak, csoszognak,
lábukkal dobognak!
Pedig fantázia
lényei, nincs hiba,
félned így sose kell,
álmod már oly közel...

Hiányzik...

Hiányzik anyukám,
lét lenge hajnalán,
mikor meg nem ölel,
szobája oly közel!

Hiányzik apukám,
dolgozik, tudom ám,
mégis úgy várom őt,
vasárnap délelőtt!

Hiányzik nevetés,
nem kell megfelelés,
hogy végre én legyek,
tartva a kék eget!

Hiányzik az élet,
nagy beszélgetések,
megváltásra várva,
szívemet kitárva!

Hiányzok majd én is,
ha felnövök, mégis
bennetek sok képben,
szép tündérmesében...

Megfelelés

Anya azt mondja, úszó legyek,
pedig a vizet nem szeretem,
reggelente én korán kelek,
mindig eljön ő énvelem...

Apa rendőrnek lát már engem,
pedig a fegyvertől félek én,
gyermeki szívvel, kis kezemmel
mindenkit védek e földtekén!

Unom már, hogy ők mondanák meg,
egyszer majd akaratuk lehull,
felnőve majd saját utam vezet,
önmagam leszek ártatlanul!

Csúfoltak!

Túl kövér vagy mondták nekem,
ezért egy nap én nem ettem!

Szeplős vagy te, mondtam én is,
pöttyöslabda, vicces mégis!

Osztálytársamra azt mondták,
olyan bolond, egyen gombát!

Csúfolódást te ne vedd fel,
gyermekszájat fogd kezeddel...

Érezd, hogy te igen jó vagy,
s nézz fel, hogyha beleszólnak!

Tükörképed is így remek,
szüleid pont így szeretnek...

A suli előtt!

Suli előtt egyik nap sem
virágzik az unalom.
Osztálytársadat keresve,
indulj el az utadon!

Suli előtt menő lányok,
hangosan beszélgetnek.
Hogyha közelebb is álltok,
hallod, amin nevetnek!

Suli előtt nagy a zsongás,
keveredj hát el te is.
Órádig ez a megoldás,
fogyaszd el a reggelid!

Boldogság

Otthon mindig boldog vagyok,
örülök majd, hogyha hagyod!
Mosolya a kistesómnak,
vízen lengő papírcsónak.
Napfény csillan anya szemén,
benne látom, ki vagyok én.
Apa kézfején egy szőrszál,
meghúzom, ha hozzám bújtál...
Ez mind az én boldogságom,
túlragyog a gyermekálmon.
Örök féltő valóságom...

Mindig futnak!

Futnak a szélben,
gyorsak a szóban,
az ölelésben,
nem alkuvóan...

Futnak a járdán,
utánad néznek,
mondanád: várjál,
én még ráérek!

Futva az élet,
rengetegében.
Én, ki a gyermek,
megkérlek szépen!

Néha csak nézz rám,
nem veszed észre,
távoli órán,
felnövök végre...

Nem futok majd én,
csak megölellek,
ki felneveltél,
rohanás mellett...

Figyelem!

Itt vagyok, élek,
néha csak félek.
Álmaim vannak,
majd elapadnak!

Többször keressél,
mindig szeressél.
Belőled élem
a mindenségem!

Figyelmet kérek,
én nem ígérek.
Gyermeki lélek,
nyitva, ha kéred...!

Körjáték

Körjáték közepén, közepén,
lebeg egy meselény, tünemény.
Várom, hogy válasszon párjaként,
hiszen tetszik nekem, épp azért...

Körbejár, körbejár, nem választ,
a játék nagyon is elfáraszt.
Holnap is lesz ilyen körjáték,
benne a választás, jó szándék!

Szabályok

Szabály reggel,
szabály délben,
sorba menj fel,
várj a téren!

Szabály órán,
értsd meg végre,
tanulj jól már,
nézz a képre!

Szabály osztály
előtt állva
szépen bevárj,
bárki lássa!

Nyerni lehet,
veszteni kár,
szabály keret,
mindig megvár!

Ha vesztenél,
ne sírj sokat,
újra tegyél
szabályokat!

Szabály, törvény,
tiszteld végre,
lásd be önként,
itt a vége!

Elváltak!

Egyszer csak szóltak, elválnak,
rám többé együtt nem várnak.
Kétfelé lesz a karácsony,
két kisded jászol a fákon...

Itt is és ott is lehetek,
ők tudják csak, mit szeretek.
Bennük az egész életem,
miért nem maradtok énvelem?

Kétfelé jár a szívem majd,
magamban tartom így a bajt.
Növekszek, s alkalmazkodom,
túllépek majd a gondokon...

Kistesó

Sír a baba, anya fáradt,
pedig játszhatna velem.
Este meglátom az árnyad,
átsuhan az életen!

Baba mászik, leszed mindent,
néha egyet elesik.
Kezében a féltett kincsem,
könyvem gyorsan leveszik!

Baba sétál, szép virágok
figyelik a szőnyegről.
Bennem él a te világod,
értsétek meg már ebből!

Szeretem a kistesómat,
érte mindent megtennék.
Együtt növünk fel maholnap,
szikrázó lesz majd az ég!

Félek a tanártól!

Kiabál reggel is,
hogy eszed reggelid?
Csúnyán néz az órán,
nem szeret, tudom ám.
Én tőle úgy félek,
hozzá el nem érek...

Pedig már láttam őt,
borongós délelőtt.
Nagyfiát kísérte,
lépteit kimérte.
Köszönni nem mertem,
túloldalon mentem...

Másnapra láss csodát,
szépen szólt a tanár:
Láttalak tegnap én,
néztél csak énfelém.
Köszönni nem mertél,
kistesót neveltél!

Szerelmes vagyok!

Szép a szeme, szép a haja,
Miért van velem mindig baja?

Órán nézem, napfény csillan,
Velem vagy az álmaimban!

Tegnap ő is visszanézett,
Milyen boldog is az élet!

Lábam remeg, a szívem ver,
Nem vagy nekem puszta haver!

Barát sem vagy, több ez annál,
Milka szívből nekem adjál!

Hogy mondjam el neki?

Reggel a tükörnek
felelem:
Álmaim gyötörnek,
szeretem.
Nem lehet véletlen,
hogy talán,
Iskola életben,
nagy talány!

Ma odamegyek én
szünetbe.
Kezemet nem tenném,
zsebembe.
Arcába nézek majd,
mi ragyog.
Leszünk mi ég alatt
boldogok!

Köddé vált barát

Köddé vált a barátom,
túl nagy lett a magányom,
mindent együtt csináltunk,
gyakran nagyot hibáztunk!

Napsugárban elestünk,
sötét felhőn temettünk,
gyermekkorunk álmából,
nagy örök barátságból!

Mára nem is integet,
másnak foglal már helyet,
tán nem is volt barátom,
elengedem, s lezárom!

Nevelőapa

Anya egy új bácsit szeret,
kézenfogva mennek ők.
A kanapén kaptam helyet,
álmos furcsa délelőtt!

Sétálgattunk és fagyiztunk,
próbált velem játszani.
Szívószállal együtt ittunk,
így akart megváltani!

Talán őt is megszeretem,
mióta nálunk lakik.
Kérdésekben feleletem,
látok benne valamit!

Megmondhatja mit és hogyan,
ő a nevelőapám.
Együtt élhetünk boldogan,
Apa nélkül is talán...

Új osztálytárs!

Osztályunkba új gyerek jött,
mindenki nagyon figyel.
Ő alig szól egyet-kettőt,
félénk gyerek még, hidd el!

Én is voltam új osztálytárs,
engem is így figyeltek.
Zöld táblán, mint sóskamártás,
fehér betűk pihegtek...

Újnak lenni mindig nehéz,
de a múló idővel,
osztálytársakhoz is elérsz,
lesz majd, aki megölel!

Otthon

Otthon vagyok,
szobám falán
gondolatok,
mennyi talány?

Itt szeretek
elaludni,
majd igyekszek
megalkudni!

Szülők szava
mindig kísér,
a vacsora
újra elér!

Itthon vagyok,
ritka varázs,
itt tanulom,
mi a család...

Este leszáll
ablakomra,
anya bejár
altatóra!

Bennem béke,
jó, hogy élek,
álom lép be,
már nem félek!

Zsebpénz...

Zsebpénz kell a büfére,
ne mondd, hogy csak tedd félre.
Barátomat meghívom,
vele üdítőt iszom!

Zsebpénzt gyűjteni is kell,
a biciklim oly közel.
Bár annyit nem gyűjthetek,
hozzáadtok, szerettek!

Kütyük varázsa...

Jó játszani idefent,
telefonom nyomva.
Pedig tudom idebent,
anyának van gondja!

Virtuális valóság,
kütyükön a képek.
Karod ölel, reám vársz,
így majd hozzád érek...

Játékomban nyerhetek,
örül majd a szívem.
Mások ellen felkelek,
s kitartok majd híven...

Pedig tudom, vár a tér,
igazából kéne
játszani, hol szél mesél,
gyermekekkel végre!

A játszótér helyett...

Hol lesz majd a helyed,
a játszótér helyett?

Lesz majd sok barátod,
a térre lejártok!

Utazol így sokat,
őrzöd az álmodat...

Tenger fodrán lábad,
felhabzik utánad...

Végül gyermeked lesz,
családot teremtesz!

Újra játszótéren
nevelgetsz majd szépen...

Játszótéri zsongás,
benne a körforgás!

Képességek...

Matekból én buta vagyok,
tanáromnak időt hagyok.
Magyarázza, lerajzolja,
számerdőben barangolva!

Magyarból szép írásom van,
jól olvasok, néha lassan.
Helyesírás? Olykor talány,
honnan ez a túl sok szabály?

Voltam én már a Nevtannál,
szüleimmel, egy bácsinál.
Tesztelgetett, kérdezgetett,
ne legyen, ki félrevezet!

Azt mondta, hogy a képesség
meghatároz, de tehetség
van mindenki világában,
bárminek vagy hiányában!

Segíts!

Segíts az idősnek,
buszon a helyeddel,
ha bármit lelöknek,
helyette te vedd fel!

Köszönj a szomszédnak,
ha lehet előre,
benned ott is bíznak,
érdeklődj felőle!

Segíts a vakoknak,
köröttük a sötét,
örül majd karodnak,
megfog és így kísérd!

Segítsél anyának,
ha látod, hogy fáradt,
engedj a szavának,
s vesd be te az ágyad!

Segítsd az életed,
jóké a jutalom,
veled a képzelet,
múljon a szánalom!

Pofon!

Arcul csapás
régi szokás,
mégis van, hogy elér!

Egy villanás,
nagy csattanás,
szégyenemhez felér!

Volt, hogy kaptam,
még nem adtam,
emléke elkísér...

Már nem érzem,
mégsem kérem,
örökké bennem él!

Nem találom!

Lassan érzem,
más lett minden,
eltűnt az a valami!

Régi képen,
gyermek énem,
nem tudom elmondani...

Lóg a kezem,
felemelem,
túl nagyra nyúlt a testem!

Régi fáról,
gyermek ágyról
már én régen leestem...

Érzelmeim,
kis lényeim
kavarognak, felelnek!

Vágyakon át
vár a család,
ők még mindig szeretnek...

Hála

Ölbe vettél,
felneveltél,
engem mindig úgy szerettél!

Tanítottál,
javítottál,
tudom már, hogy ki mire vár...

Féltő szemed
engem vezet,
mutatva, hogy mi a helyes!

Hálás vagyok,
bármit kapok,
szülők előtt meghajolok...

Köszönettel,
szeretettel,
lélek hangján felelettel!

Házimunka

Mosogass el, víz az úr,
fel is mossál, most tanuld.
Porszívózni is kéne,
megfőzni is estére,
vasalni is reggelig.
S ha az időd eltelik,
anya mindent megcsinál,
házimunka rád is vár!

Segíts neki délelőtt,
így spóroltok meg időt.
Főzzél vele ebédet,
a pultot rég feléred.
Keverd meg a rántását,
sózhatod a mártását.
Végül a délutánod
nagyon szép lesz, meglátod!

Részegek

Lakik egy bácsi, ő mindig részeg,
kacsázó járás, én tőle félek.
Alkohol gőztől büdös a szája,
szomszédok olykor mondanak rája...

Azt mondják, apa, s elhagyták régen,
akkor miért iszik? Nem értem én sem.
Talán még neki fájhat az élet,
rózsaszín álmon fekete képek...

Egyszer a liftbe együtt beszálltunk,
rámnézett hosszan, időn megálltunk.
Szeméből könnycsepp perdült a földre.
Vele emlékem őrzöm örökre...

Cigi

Olyan ciki,
nagyon ciki,
nekem büdös ez a cigi!

Apa szívja,
anya hívja,
nem tudom még, meddig bírja!

Osztálytársam
mondta bátran:
szívjuk el, mert megtaláltam!

Letüdőztem,
majd köhögtem,
tüdőmig hullt le a könnyem...

Én soha már
nem gyújtok rá,
talán érted, mi az ok rá!

Meghalt a nagymamám!

Fehér virágok a síron,
én ezt igazán nem bírom.
Mit jelent a szó, hogy halál,
lelke ekkor hova talál?

Talán sütemény illatban
lopva pihen, aztán gyakran
meglátom anyám kezében,
ugyanúgy futó erében...

Mama meghalt, őszi fátyol,
elment már a valóságból.
Pedig mindig velem marad,
gyermekévek álma alatt!

Féltesók

Ő miért csak félig tesóm?
pedig én őt nagyon bírom.
Hétvégente apáéknál,
mikor időnk lassan lejár,
nyakamban lóg, puszil nagyon,
megölelget és én hagyom.
Fél darabja életemnek,
megfestője kék egemnek!

Emberi magány

Buszra felszállok,
lecsukott szemek,
köztetek állok,
lépni nem merek!

Fülekben dugó,
zene a minden,
léten lecsúszó
esély a nincsen!

Mondd el, hogy éltél,
sokáig vártál,
aztán reméltél,
s magadba zártál!

Magányos szikla,
csoda az élet,
s életed titka
elérhet téged...

Várj szeretetre,
emberi szóra,
így remek embert
válthatsz valóra!

Puszi

Puszi este, puszi reggel,
engem ez még miért emel fel?

Puszi osztálytárssal fényben,
öleléssel lenn a téren...

Puszi kistesódnak éppen,
ahogy állsz egy régi képen!

Puszi érintés ajkaddal,
kifejezés örök dallal...

Remény

Avarba hullt a fény,
köd teszi rá kezét.
Emlékek lágy zenén
hevernek szerteszét.
Kopott cipő a csend,
lábadra egyre lép.
Emlékkel körbeleng,
s szívedből álmot tép!

Mégis az éj ezüst
hangján egy hang dalol.
Érzed már legbelül,
itt a tél valahol.
Angyalok illata
kaláccsal hívogat.
Istennek egy fia
szívedben megmaradt...

Gyermekálom karácsonykor!

Mit kíván a szívem így karácsony táján,
körbe angyalokkal, fenyő előtt állván?

Jöjjön el a béke mindegyik családba,
s ne maradjon gyermek, ki e napon árva...

Ne legyen hangos szó, ma senki sem félhet,
Jézus megszületett, s övé lett az élet!

Angyalkákat várunk csillogó szemekkel,
szívünket kitárjuk, soha ne feledd el!

Szeretjük a szépet, karácsonyi álmot,
leginkább a féltő, békés jó családot...

Ha felnövök

Ha felnövök,
utak között
megvárlak majd téged!

Apró rögök
hamva fölött
őrzöm gyermek énem...

Bölcsességben,
békességben
viszem minden álmom!

Majd én minden
élő kincsben
célom megtalálom!

Felnőtt leszek,
várnak hegyek,
lágy zöldellő völgyek...

Égi kezek
és emberek,
meg soha ne törjek!

Recenzió Tóth Enikő, Enci költőnő 
Ne félj! c. verseskötetére

Szeparációs szorongás. Így nevezik azt, amikor a már mászni képes babában rögződik a félelmetes felismerés, hogy ő és a szülei nem egy személy. Az első komoly lökés az identifikáció rögös útjára, amikor már élesben megy a „játék”, amit a szülők gyermeküknek tervezgettek otthonteremtéssel, névválasztással, rokonlátogatásokkal, iskolával, hogy később belőle is önálló, önazonos személyiség legyen, aki megbirkózik az élet kihívásaival. A szülőnek ilyenkor még úgymond könnyű dolga van, mert a gyerek még kapva kap az alkalmon, hogy visszataláljon az egységhez az otthon látott viselkedési sémák mentén.
A szeparációs szorongás, amennyire közös félelem minden emberben, annyira szól az elválásról, elkülönülésről, ezt követően válnak ugyanis meghatározóvá különböző, váratlan családi események sajátos megtapasztalásai. Örömök és félelmek, építkezések és sérülések, amik egyedivé faragják saját életünk főhősének személyiségét.
Kötődésvesztés, ridegség, elhanyagoltság, válás, félárvaság, árvaság, zaklatás, tragédia, halál, jövő, álmok, önállóság, szerelem, béke, elfogadás, barátság, család, támogatás. Történetek és érzelmek olyan bonyolult szerkezetei köszönnek vissza e kötet lapjain keresztül, amelyek kikerülhetetlenné teszik a felismerést, miszerint a gyermeklét egyfajta külön világ, egész értékű élet, ami után, mint egy második élet, következik a felnőttkor. Előbbi pedig az észrevétlenül rögzült mechanizmusok ködfátylán keresztül segíti vagy akadályozza az utóbbi boldogulását.
Tóth Enikő, Enci lelkének anyai és költői szálait egybefűzve alkotta meg verseit, melyek kulcsok lehetnek a szülőknek a gyermeki lélek önmaga előtt is lezárt ajtóihoz, de többet is adhatnak ennél. Élesen szembesítenek bennünket azzal, hogy a gyermeklélek ugyanolyan összetett és mély, mint a felnőtti, csupán az eszköztára kisebb az önérvényesítéshez. A „Ne félj!” mondanivalója a szó legelemibb értelmében önvizsgálati derengés is egyben, ami segít újragondolni egy síró gyerek láttán azt a klasszikusnak nevezhető hozzáállást, „ez csak egy kis hiszti, hamar elfelejti”. Fény derül arra a társadalmilag alultárgyalt, mégis általános jelenségre, hogy a kicsiny lélek mélyére süllyedt fájdalomnak idősebb korban már lelkigondozásra van szüksége, mert azzal bizony foglalkozni kell. Jobb később, mint soha, és jobb előbb, mint utóbb. Mindannyiunkra igaz ez, ily módon válik interperszonális alkotássá a „Ne félj!”, amely összeköti a gyermeki lelket a felnőttben mélyen szunnyadó hajdani gyermeklélekkel, aki emlékeztet az első felismerésünkre: nem vagyunk már egy személy, de még megadathat, hogy összetartozzunk.

László Dávid