Aspia

Tartalomjegyzék
Pucsakaci és az aspergeresek	1
Az első győzelem	71
Az Istenek Szigete	90
A kezdetek	105
Egy év múlva	116
A morik kontinense	187
A király nevében	293
Mellékletek	298
Az irodalom új felosztása	298

	Pucsakaci és az aspergeresek

Senki nem szereti, amikor megzavarják valamely fontos ténykedése közben. Vé, az épp hogy csak középkorú, mert a harmincadik évét is csak nemrég betöltött „fiatalember” azonban még csak bosszúsan se ráncolta össze a homlokát, amikor bekapcsolva felejtett számítógépe kis csippantással jelezte, hogy elektronikus levele érkezett.
	Vé úgy vélte, bár amire készült épp, valóban fontos, szó szerint élethalálkérdés, de annyira azért nem sürgős neki az öngyilkosság, hogy kielégítve kíváncsiságát, el ne olvassa az üzenetet. Bár természetesen lehet hogy csak valami spam, afféle kéretlen reklámlevél, de akkor sincs semmi baj, néhány másodpercen, de akár teljes percen is, már igazán semmi se múlik...
	Megfordult az is a fejében, előbb beveszi a gyógyszereket amikkel örök álomra óhajt szenderedni, s csak azután olvassa el a levelet, de azután letett róla. Biztonsági okokból e tabletták külön-külön is nagyon nehezen nyitható, rafinált csomagolásba voltak burkolva, s nem akart várni az üzenet megismerésével addig, míg mind a néhányszáz darabot kikínlódja a burkolatukból...
	Leült tehát a gép elé, és elolvasta, miféle levelet kapott. Illetve, előbb csak a levél feladóját nézte meg, de ettől is már szinte sokkot kapott.
	Pucsakaci! Pucsakaci, a nagy hatalmú médiacézár szerencséltette meg őt egy levéllel! Már persze, ha nem éltek vissza a nevével... De az valószínűtlen. Nem okos dolog az, ha valaki magára haragítja Pucsakacit... Hiszen annyi pénze van, mint a... Sőt, még a Csiszík Barbár Barátja is...
	Az első meghökkenés után végre elolvasta az amúgy nem is hosszú levelet:
—Van egy nagyszerű ajánlatom a számára, fiatalember, mely megoldaná minden gondját, nagyjából azonnal! Ha érdekli, kérem keressen fel holnap személyesen, délután 3 órakor, címem:....
	Vé most már mégis összevonta a szemöldökét.
—Honnan a csudából tudja ez, hogy nekem miféle gondjaim vannak?!
	Természetesen senki nem válaszolt neki e kérdésére, az ellenben nyilvánvaló lett előtte, hogy egyelőre nem is olyan sürgős kicsomagolnia azt a sok idegméreg-tablettát. Jó helyen vannak azok a fiókban holnapig, előbb még megtudja, mit akar tőle Pucsakaci, sőt, hogy egyáltalán honnan is tud az ő létezéséről...

	Másnap már jóval háromnegyed három előtt ott toporgott Pucsakaci székházának parkolójában, majd nem is bírt magával, s belépett oda. Amikor megmondta a portásnak, mi járatban van, kiderült hogy még e korai érkezéssel is szinte elkésett - már mindenki itt van, csak őrá várnak!
—Miféle mindenkik?! Kicsodák?!
—Kérem, azt én nem tudom... de jöjjön csak erre kérem, itt jobbra van a kettes számú társalgó... ide tessék befáradni. - vezette őt a portás.

	Belépett. Odabent több férfi és nő ült már, de megszámolni se volt ideje őket, máris elébesietett maga Pucsakaci, akit jól ismert már mindenféle műsorokból, leginkább a híres-hírhedett „Kukkoló” nevűből. És a médiacézár barátságosan üdvözölte őt, majd hellyel is kínálta, ő maga pedig kilépett elébük, és így szólt:
—Úgy látom mindenki megérkezett! Helyes! Ezesetben elkezdjük máris... No nem, nem holmi tévéműsort, nem kell megijedni... hanem elkezdem ismertetni önökkel, miért hívtalak ide titeket... Eh, a csudába is, úgy megszoktam a tegeződést a Kukkoló műsorban, hogy máris összekevertem a kétféle megszólítást, már a legelső mondatomban... na sebaj, akkor tehát javaslom, tegeződjünk! Különben is meggyőződésem, hogy amit mondok, annak úgy megörvendtek, hogy legjobb barátotoknak tartotok majd azután... na szóval! Ti akik itt vagytok, mind olyan emberek vagytok, akiknek az élete mély válságba jutott. De annyira, hogy nem is kevés olyan akad közületek, aki épp öngyilkosságra készült, vagy akár már el is követte azt... páran több alkalommal is... de hogy úgy mondjam „visszahozták” a halál kapujából. Vagyis nektek, hogy nagyon finoman fogalmazzak, nincs sok vesztenivalótok, mert hiszen aki úgyis halni készül, annak már minden mindegy, legfeljebb az nem, hogy amíg haldoklik, ne legyen túl sok fájdalma... De akik nem ilyen öngyilkosféleségek köztetek, azokról is elmondható, hogy úgy ahogy van, utálják az életet ami kijutott nekik, cakpakk mindenestől! Bizonyára nem árulok el titkot azzal se ha elmondom, ennek ellenére, még aki nagyon sokszor próbált is öngyilkos lenni közületek, az se meghalni óhajtana úgy igazából, egyszerűen nem akar élni tovább így, ahogyan eddig élt! Ti tulajdonképpen szívesen élnétek tovább, ha változtathatnátok az életeteken úgy, hogy az jobb legyen, csak épp fogalmatok sincs róla, miként érhetnétek el ezt! Na de most már vége minden gondotoknak, mert ezt az aprócska részletkérdést elintézem nektek ÉN! - és Pucsakaci büszkén húzta ki magát.
—Eszem ágában sincs résztvennem valami magamutogató műsorban ha erre gondolsz - szólalt meg Vé - és különben is biztos, hogy ha vállalnám is ezt, attól még nem oldódna meg a gondom, pláne nem mindenkié aki itt van, mert mindőnknek más lehet a búbánata, és...
—Cseppet sem! - ingatta a fejét határozottan Pucsakaci, miközben szélesen mosolygott.
—Csak nem azt akarod mondani, hogy mindenki akit itt látok, egy be nem futott írói tehetség?!
—Persze hogy nem. Sőt, igazán nem sok közös vonás van a jelenlevőkben, hehehe... de épp ez a jó, mert kiegészítitek egymást... ennek ellenére azonban, kifejezetten állítom, hogy úgy alapvetően igenis mindegyikőtöknek ugyanaz a baja! Pontosan ugyanaz! Úgy értem, pontosan ugyanaz a dolog okozza azt, a világunk pontosan ugyanazon jellemvonása, hogy ti nem találjátok benne a helyeteket!
—Na ki vele, mi az! - szólt most egy gyönyörű, fiatal leány. A csuklóján azonban rengeteg „falcolás” mutatta, hogy már több alkalommal megkísérelte elhagyni az életet, úgy, hogy felmetszette az ereit.
—Kivétel nélkül mindegyikőtöknek az a baja, hogy olyan világban, olyan korszakban éltek, amikor túl sok az ember már. - jelentette ki Pucsakaci ünnepélyesen. —Mert bár igazán nem ritkaság, hogy valaki öngyilkos legyen, de benneteket direkt úgy válogattalak ki, hogy ti olyanok legyetek, akik azért nem átlagemberek a maguk módján! Nektek mind, egytől-egyig van valamihez tehetségetek! Nem is kevés! Ám hiába... rosszkor születtetek! Nem tudtok érvényesülni! - azzal rámutatott az egyik férfira.
—Itt van például Mán úr. Kiváló programozó. De annyira kiváló, hogy írt egy saját operációs rendszert is! Hiába. Alkotása a kutyának se kell. Pedig sokkal jobb, mint ami nálunk elterjedt, az „Ajtó” nevű. Biztonságosabb. Gyorsabb. És így tovább. És Mán úr a magáét ingyen adta, míg az „Ajtó” nevű sok pénzbe kerül. Hiába. Az emberek lusták újat tanulni. Inkább fizetnek a drága, és sokkal rosszabb szoftverért, csak mert azt már ismerik. Akinek meg mégis fontos hogy ingyen legyen operációs rendszere, annak ott a szintén ingyenes Lux rendszer. Mellesleg, azt is alig használja valaki... Én mondjuk igen. De nagyon kevesen ahhoz képest, amennyien „Ajtóznak”. Szóval Mán úr rendszerére senki nem tart igényt. Későn érkezett. Erről persze Mán úr tehet a legkevésbé: nem ő döntötte el, mikor születik, ugyebár...
	Na de most tegyük fel, harminc évvel korábban születik, akkor írja meg az operációs rendszerét. Most az övét használnák a Lux helyett. Sőt, talán egyenesen ez terjedt volna el úgy, mint az „Ajtó”. És akkor még netán pénzért is adhatta volna, s gennyesre keresi magát. Most azonban nyomorog, és gyűlöli az egész világot, mert nem ismerik el a tehetségét. Ő tehát nem jókor született. Azért nem, mert most már túl sok az ember, és sok ember közt sok tehetséges akad, emiatt nagy az esély rá, hogy amikor valakinek egy jó ötlete támad, azt már valaki, valahol megcsinálta! Lehet hogy nem olyan jól, mint ahogy ez az illető csinálná meg most, de hiába, mert ha valami már elterjedt, akkor azt nagyon nehéz leváltani akkor is, ha az új termék egy kicsit jobb. Kis haszonért ugyanis az emberek általában nem vállalják az újat tanulás és átszokás fáradságát.
—Vagy - folytatta Pucsakaci - nézzük e vendégemet, Roi urat! Roi úr kitalált egy új írásrendszert. Alapelve nagyon hasonlít a csiszí írásrendszerre, de persze nem ugyanaz. Lényeg az, hogy ebben is teljesen logikusak a betűk alakjai. Roi úr mindenki szerint kissé őrült, sőt nem is kissé, mert élete nagy álma, hogy bolygónkon elterjessze e logikus és szerinte szép írásrendszert. Na de persze hogy senkinek esze ágában sincs ezt megtanulni, mert minek is?! Mi hasznát venné?! Ha valaki mindenáron logikus felépítésű ABC-t akar használni a sajátunk helyett, akkor tényleg ott a csiszí ABC, aminek sokkal több hasznát veszi ugyebár... Roi találmánya tehát a kutyának se kell. Na de képzeljétek el, hogy Roi nem most születik, hanem mondjuk 10 ezer évvel korábban! Amikor még szinte senki se tudott írni! Nyilvánvaló, hogy az ő írásrendszere terjedt volna el, és ma úgy emlékeznénk rá, mint hatalmas kultúrhősre! Most azonban ő senki szemében nem hős, csak egy szerencsétlen bolond. Holott, ez tulajdonképpen valamiféle igazságtalanság, vagy nem?! - nézett végig rajtuk.
—Az, az, de mekkora igazságtalanság! - helyeselt neki Roi maga.
—Itt van aztán Jurun barátunk - folytatta Pucsakaci. —Az ő esete majdnem ugyanaz, mint Mán úré, csak ő nem új operációs rendszert írt, hanem egy saját programnyelvet alkotott meg. Persze ez se kell a kutyának se, mert már mindenféle feladattípushoz van elég jó programnyelv, az övé meg ráadásul amolyan... szóval hogy finoman fogalmazzak, nem igazán emberbarát a szintaxisa! Legalábbis első ránézésre. Bár az én számomra még sokadik ránézésre sem... Persze, épp az én véleményem aztán igazán nem számít ezt illetően, mert rém messze állok egy programozótól. Nem az a szakmám, és nem is érdekel. Tény azonban, hogy Jurun e nyelven írt már számos programot, úgy tudom a számítógépének sok funkcióját már ilyen programok működtetik, sőt, azzal dicsekszik, hogy a nyelve még gyorsabb is mint valami nem tudom melyik másik híres és elterjedt nyelv... Szóval bár ismétlem nem vagyok szakember, de az a véleményem, neki is csak az a baja, hogy későn született! Ha akár csak talán húsz évvel korábban írja meg a programnyelvét, lehet hogy ez terjed el valamelyik olyan helyett, amit ma széles körben használnak!
—Rajtam viszont az se segítene, ha korábban születtem volna. - sóhajtott fel a felvagdalt csuklójú lány.
—Ez igaz - bólogatott Pucsakaci - alapvetően azonban neked is ugyanaz a bajod mégiscsak, mint itt mindenkinek: túl sok az ember a bolygónkon! És ez épp a te esetedben még sokkal világosabban is látszik, mint a többieknél! Mert ugye... Szóval, elmondom, mert bár szerepeltél a hírekben, de hátha nem mindenki tudja rólad a jelenlevők közül, a te neved Lília, és énekesnőnek készültél, esetleg színésznőnek. És nem akármilyen hangod van ám, mert simán ki tudsz énekelni teljes öt oktávot, ami pedig valóságos csoda, alig is hihető, hogy erre ember képes legyen!
—Sőt, az az öt oktáv igazából majdnem hat! - tette hozzá a lány önérzetesen.
—Pláne... Na és megpróbálkoztál vele hogy érvényesülj a hangoddal, kaptál is mindenféle fellépési lehetőségeket, de csak afféle füstös kis lokálokban aprópénzért. Hiába mentél el mindenféle tehetségkutató versenyekre, mert többnyire még a középdöntőbe se tudtál bekerülni, ugyanis mindenhova azokat a nőket választották inkább, akik valamelyik zsűritagnak a rokonai voltak, vagy akikért valaki nagy pénzeket fizetett az ítészek zsebébe... Végül azonban egyszer megkeresett téged valaki, és felajánlotta, hogy egy zenés filmben főszerepet kapsz. De csak ha lefekszel vele... És te ezt bevállaltad, ám azután a pasi mégse szerződtetett téged. Na és ekkor kiderült hogy te titokban felvetted ezt a tisztességtelen ajánlatot, s nem törődve a saját szégyeneddel, a világ elé tártad... Óriási botrány lett a dologból... Na de erre még a férfinak állt feljebb, ő perelt be téged... csalással, a felvétel hamisításával is vádolt téged... a személyiségi jogainak a megsértésével...
—És egyelőre úgy néz ki, ő fog győzni. Több pénze van jó ügyvédekre, mint nekem. - sóhajtotta a nő. —Az én jóhíremnek azonban mégis vége. Még a lokálból is kirúgtak, ahol eddig felléphettem.
—Egyáltalán nem olyan biztos, hogy ő fog nyerni - vigyorgott a lányra barátságosan Pucsakaci - mert elhiheted ha én mondom, hogy nekem is vannak ám kiváló ügyvédeim... sőt, biztos is hogy a bolygó legjobb ügyvédei nekem dolgoznak! Még szép hogy úgy van, ezen sosem spóroltam, az én pozíciómban ez már létfontosságú, a legminimálisabb önvédelem... És ráadásul én neked hiszek... azaz örömmel közölhetem, hogy mostantól a teljes jogi osztályom ingyen a rendelkezésedre áll! És tarka íriszlepke legyek ne médiacézár, ha ez már napokon belül ne hozna drámai esélyváltozást az ügyedben, kedveském!
—És mibe is kerülne ez nekem?!
—Juj de gyanakvó vagy! Semmibe! Még abba se hogy igent mondj az ajánlatra, amit mindjárt megteszek mindegyikteknek... Bár ha igent mondasz, úgyis mindegy lesz, nyersz-e abban a perben. De ha nemet mondasz, akkor is megsegítelek, mert nekem nem igazán kerül majd sokba, mármint a vagyonomhoz képest nem sokba, ugyanakkor pompás alkalom lesz rá hogy belopjam magamat még jobban a csiszík kegyeibe, amiért megsegítek egy becsapott nőt...
—Na tehát - folytatta Pucsakaci - Lília baja is az volt, hogy túlságosan eltömegesedtek az emberek a bolygónkon! Sok ember közt sok olyan is születik, akinek pompás hangja van, s épp ebből is óhajtana megélni. Márpedig egyetlen társadalom se képes eltartani és alkalmazni akármennyi főt a művészetek területén! És hiába Lília a legislegjobb hangú, ha mellette van mittudomén nyolcszázhatvanezer másik aki csak egy picit rosszabb, lehet hogy azokból fut be valamelyik, mert ha a hangja picit rosszabb is, de esetleg a külseje jobban tetszik a zsűritagok többségének, vagy egy picit fiatalabb, vagy akármi. Na de most ha ő egy kis ókori városkában született volna meg... ahol ezredannyian se élnek, mint a mi országunkban... majdnem biztos hogy ő lett volna az ünnepelt sztár, akiről máig legendák szólnak, mint valamiféle „Végzet Asszonyáról”! A mi korunkban azonban mi lett belőle? Lényegében alkalmi kurva, akit most mindenki megvet, emellett becsapható baleknak tartják, az élete romokban hever, a jóhíre örökre oda, s ha én nem mozgósítom a jogi osztályomat, még lehet hogy börtönbe is kerül rágalmazásért! Holott semmiről se tehet, egyszerűen rosszkor született: egy olyan korba, ahol már túl sok a tehetséges ember!
—Mindez rád is vonatkozik - pillantott Vére Pucsakaci. —Az írói szakma is olyan, hogy manapság ha eldobsz egy féltéglát, okvetlenül valami írói reménységet találsz fejen vele! Száz évvel ezelőtt azonban még olvasni se tudott a lakosság nagy része, még a lakosság fele se, írni meg talán, hát... Úgy értem, hogy olyanok, akik valami szórakoztató művet írtak, na olyanok nem voltak két tucatnyian se. Ezek lényegében mind híresek is lettek, s bekerültek a tananyagba mint kötelező olvasmány... Annak alapján amiket olvastam tőled a honlapodon, te messze sokkal jobbakat írsz. De hiába, mert manapság már nem kéttucat másik ipse közül kéne kiemelkedned, hanem csak a mi országunkban több száz közül! És olyan korban, amikor még kevesebben szórakoznak az olvasás által mint régen. Mert hiába tudnak sokkal többen olvasni, ha az olvasástudásukat csak az árcímkék megértésére használják, mert szórakozni már nem könyveket vesznek a kezükbe, hanem videókat néznek, vagy számítógépes játékokkal játszanak... Tehát, az írókra igényt tartó piac egyre szűkül, s e szűkülő keresletért egyre több író verseng... Azaz te is rosszkor születtél. Mind, mind akik itt vagytok, rosszkor születtetek!
—Mi akkor a javaslatod? - kérdezte Vé.
—Mindenekelőtt az, hogy össze kell fognotok! Ezalatt azt értem, hogy „fel kell vállalnotok” a többiek... mondjuk hogy „mániáját” is, alkalmazkodnotok kell a többiekhez, cserébe azért, hogy ők is alkalmazkodjanak hozzátok! Mindjárt mondom is a konkrétumokat. Említettem ugye, hogy Roi úr kitalált egy új írásrendszert. Mán úr pedig egy új operációs rendszert. Feltételezem, nem volna nehéz dolog beállítani azt az operációs rendszert úgy, hogy e betűkkel írja ki az üzeneteit. Hiszen csak úgynevezett „fontkészlet” kérdése az egész. Ezt könnyen el lehetne készíteni, órák alatt. Ha ezt Mán úr elkészíti, s beállítja rá az operációs rendszerét, biztos lehet benne, hogy Roi úr semmi de semmi mást nem lesz hajlandó használni soha, mint épp azt az egyetlen operációs rendszert, mert hát micsoda nagyszerű dolog is, hogy a gép ismeri az ő írását!
—Hajaj, csak már a kezembe is foghatnék egy olyan számítógépet! - sóhajtotta a férfi.
—Ennél mi sem egyszerűbb - mosolygott Mán - mert ha van saját géped, annyi csak az egész hogy telepítem rá az oprendszeremet... fél óra alatt bőven megvan. A fontkészlet megtervezéséhez kell csak több idő, illetve nagyonis sok, mert nem vagyok egy nagy grafikus tehetség...
—Én azonban annál inkább - szólalt meg most egy nő. —Kifejezetten grafikus a szakmám. És jól ismerem azokat a programokat is, amik az efféle munkához kellenek. Csak én se kellettem sehová se eddig... munkám hol volt, hol nem... és a képeim iránt se mutatkozott kereslet... Nem tudtam hírnevet szerezni... Ó, erről jut eszembe, a névről, hogy bocsánat, még be se mutatkoztam: nevem Annia.
—Na akkor Annia megcsinálja a betűkészletet, - folytatta Pucsakaci mosolyogva - s ezután már lesz legalább egy fő, aki Mán úr oprendszerét használja! Sőt, kettő, mert biztos Annia is áttér erre. Milyen szép is lesz, hogy olyan gépet használ, ami a saját tervezésű betűkészletén keresztül kommunikál vele! Roi úr pedig nagyon boldog lesz, mert... sőt, nézzetek csak rá, már most milyen szélesen mosolyog! - mert már ketten is az ő írását használják majd! Na de menjünk tovább. Itt van ugye Jurun úr. Biztos meg tudja oldani, hogy az ő programnyelve Mán úr operációs rendszerére is le tudjon fordulni.
—Egészen biztos hogy megoldom valahogyan. Ha a legalapvetőbb szabványos interfészeket támogatja, akkor nem lehet semmi komoly akadálya.
—Tehát portolod a programnyelvedet ezen operációs rendszer alá, s Mán úr vállalja hogy ezt megtanulja, cserébe, mert te meg az ő operációs rendszerét tanulod meg és használod. És ezután minden további programot arra a rendszerre a te nyelveden írtok! Sőt, talán érdemes lenne az egész operációs rendszert is újraírni a te nyelveden!
—Egy pillanat... milyen a nyelved típusa: compileres vagy szkriptnyelv? - kérdezte Mán.
—Szkriptnyelv.
—Akkor ez nem nyerő ötlet. Hihetetlenül belassulna a rendszer.
—Annyira azért nem nagyon, mert többnyire a sebességtesztek szerint csak átlag huszonkétszer lassabb mint a natív kód, de vannak esetek amikor csak tízszer!
—Akkor is. Egy operációs rendszer gyors kell legyen, sőt sosem lehet elég gyors... Ellenben, most jut eszembe, ettől még meg lehetne tenni hogy átírjuk a nyelvedre, csak a gépen alapból a natív kód futna, azt meg amit átírtunk a nyelvedre, arra használnánk, hogy virtualizált módon futtassunk alatta szoftvereket, amiket mondjuk biztonsági okokból mintegy „karanténba” akarunk helyezni... Hohó, nem is rossz ötlet! Meg persze azt azért az „eredeti”, a natív oprendszernél is meg lehet csinálni, hogy ami ott valami szkriptnyelven van írva, azokat a szkripteket kicseréljük a te nyelveden írt szkriptekre, ez nem fog lassítani...
—Nem, nem, ha egy egész oprendszert óhajtunk emulálni, akkor inkább annak volna értelme, hogy egy másik nyelvemen írjuk meg azt, ami ugyan szigorúan véve szintén szkriptnyelv, igazából azonban ez egy virtuális bájtkód, direkt azért találtam ki mert én is ilyesmiben törtem a fejem egy ideje hogy egy egész oprendszert emulálni, egy virtuális számítógépet kreálni, na és ez messze sokkal gyorsabb, ez kevesebb mint ötször lassabb csak a natív kódnál, sőt, helyenként csak kevesebb mint kétszer, amit még én magam is alig akarok elhinni! Az egyetlen baj vele az hogy a szintaktikája semennyire se emberbarát, de hát nem tehet róla a szerencsétlen mert bájtkód, nem emberi fogyasztásra készült hanem a számítógép számára, s a gyorsaság volt itt a fő szempont... Ebben kell megírni az oprendszert, aztán majd erre lefordítani egy speciális compilerrel mindent!
—Ez az! Micsoda ötlet! Nagyon tetszik, amint Pucsakaci befejezte amit akar nekünk mondani, máris nekieshetünk!
—Na látjátok, gyerekek, megy ez nektek, csak el kell kezdeni az együttműködést... - vigyorgott Pucsakaci, némileg leereszkedően. —Na és, természetesen, kapna gépet ilyen oprendszerrel Lília is, s ezentúl ezt használná a dalai felvételére, szerkesztésére, mindenre... Ti pedig az ő dalait hallgatnátok...
—De nem munka közben. Nem tudok programozni ha olyan dal szól közben, amiben van emberi éneklés is. - ellenkezett Mán.
—Aha, szóval csak az éneklés zavar egy zenében?
—Igen. Tulajdonképpen mindig szól nálam a zene, akár dolgozom akár nem, de ha programozok, akkor csak valami szöveg nélküli relaxációs zene.
—Én épp olyanokat alkotok! - kiáltott fel egy harmadik nő picit hátrébb.
—Én is! - szólalt meg egy férfi, három ülésre e nőtől.
—Na akkor minden rendben van, ti csináljátok e jó zenéket amiket lehet hallgatni programozás közben, Lília meg azokat a dalokat énekli amiket akkor hallgattok ha nem programoztok... Különben is, a legtöbbötök nem is programozó.
—De én nem tudok zenét szerezni, csak énekelni. - ellenkezett Lília.
—De én zeneszerző vagyok magam is, csak épp hogy nem relaxációs dalokat szerzek. - ölelte át a vállát váratlanul épp a szomszédja, egy a kamaszkorból épp hogy csak kinőtt fiú. —És épp az az egyik legnagyobb bajom, hogy nincs aki elénekelje a szerzeményeimet! Persze hogy is énekelhetné el bárki is, amikor a legtöbb dalomhoz szöveg sincs írva... néhányhoz megírtam, de még ezekkel se vagyok elégedett, nekem egyszerűen nem megy a költészet és a dalszövegszerzés...
—Na ezt a gondot majd megoldom én! - fordult feléjük Vé. —Mert én ugyan író vagyok alapvetően, regényíró, de alig van olyan művem, amiben ne szerepelne egypár versbetét, s ezeket magam írtam! Némelyikre egyenesen azt mondtam hogy dalszöveg, csak persze nincs kitalálva a dallamuk, mert a dalok megkomponálásához viszont én nem értek... milyen szép is volna, ha megírnád ezekhez a dallamokat, Lília pedig elénekelné mindet a gyönyörű hangjával! S persze nem kétlem azt se, biztos tudok valami szép szöveget kreálni a már meglevő dalaidhoz is!
—Azt hiszem, kezditek már érteni, miről beszélek! - szólt most hozzájuk megint Pucsakaci. —Például, ha már Vé úrról van szó: átmásolja a regényeit Roi úr gépére, s azokat Roi biztos mind elolvassa majd, persze a maga írásával... Sőt, írhatsz olyan regényt is, amiben kifejezetten épp ez az írásrendszer nagy szerephez jut! Kitalálsz mondjuk egy olyan népet, ami nagy szeretetben él, és logikusan is, logikus élethez meg logikus írásrendszer dukál... És természetesen ők azon a bolygón a vezető világhatalom... nekik vannak a leggyorsabb komputereik, mert a leggyorsabb operációs rendszert használják... ez az, amit Mán úr talált ki... és így tovább! Írsz egy ilyen regényt... biztosra veheted, mindenki aki itt van, falni fogja!
—Alig várom hogy nekikezdhessek!
—Remek, ezt vártam, épp ezt, hogy ezt válaszolod... Ám akkor hadd mondjak egy meglepőt: én tudok még ennél is jobb ötletet! - és Pucsakaci végignézett rajtuk. —Miért is merülnétek bele Vé regényének képzeletvilágába?! Hát nem sokkal jobb lenne valóságosan is megalkotnotok egy olyan világot, ahol rátok SZÜKSÉG VAN?!

	Pillanatnyi csend támadt. Pucsakaci folytatta.
—Ti mind hisztek a tehetségetekben. Ha nem hinnétek benne, nem is nagyon érdekelne benneteket, hogy csak középszerű karriert futottatok be, sőt azt se. De ti érzitek, hogy nagyra vagytok hivatottak! Hát akkor tessék, valósítsátok meg azt! Amit egyikőtök nem tud, azt tudja a másik, sőt, kifejezetten épp abban tehetséges! És boldogan támogatja a többieket, cserébe azért, mert azok is támogatják őt, abban, ami neki fontos!
—De ehhez kéne valami hely... valami lakatlan bolygó... ilyesmiben gondolkozol, Pucsakaci? - kérdezte Vé.
—Majdnem. Épp csak az a bolygó nem lehet lakatlan. Mert gondolkozzatok már: olyan nincs köztetek, akinek a hobbija mondjuk a WC-takarítás volna! Vagy a szántásvetés. Kellenek egy közösségbe pedig olyanok is, akik az efféle munkákat elvégzik.
—Ebben igazad van, de így meg az egész teljesen reménytelen. Mert akkor azt a bolygót meg kéne hódítanunk. Amit talán meg is tudnánk tenni, legalábbis ha veszel nekünk pár hatékony fegyvert. Csakhogy nekünk nem csupán a WC-pucolás nem tartozik a hobbynk közé, de a gyilkolászás sem. Feltételezem ugyan, egyikünk se kezdene finnyáskodni, ha kardélre kéne hányni pár rosszarcú alakot, vagy szitává lőni őket, ha arról van szó, hogy ezek meg akarják erőszakolni valamelyik itteni nőt, de az azért egészen más ám, hogy mi megyünk direkt oda valami primitív fejlettségű bolygóra, kifejezetten azért, hogy meghódítsuk őket, ami sok gyilkolászással járna, s olyanokat kéne ölni, akik amúgy nem is ártanának nekünk, mert ha nem megyünk oda, a létünkről se tudnának! De mondok még más ellenérvet is. Tegyük fel, mégis megtesszük ezt, úgymond „az ő érdekükben”, mert milyen jó is lesz nekik ha civilizáljuk e vadakat... Ha nem is nekik lesz jó, de az utódaiknak... Ami még nem is lehetetlen, bár ne feledjük, minden hódító és zsarnok mindig ezzel érvelt a történelem során, mert ő biztos jobban tudja mint mások, hogy mi a jó másoknak... De tegyük fel, megcsináljuk. Nos, biztosra vehető, hogy idővel fellázadnak. És győzni fognak. Mert többen vannak mint mi, és idővel eltanulják tőlünk a modern technikát is. De különben se hiszem, hogy akár már az első években is működhetne az uralmunk, egyszerűen mert mi akik itt vagyunk, nem olyanok vagyunk, hogy kifejezetten az uralkodást tanultuk volna ki. Még talán én aki író vagyok, én értenék a legjobban a királykodáshoz, mert mint író, elég sokat írogattam mindenféle uralkodókról, meg cselszövésekről is. Biztos vagyok benne, messze alkalmasabb lennék ama bolygó királyának, mint a programozó barátunk, vagy valamelyik énekesnő, igen, sokkal alkalmasabb lennék e posztra, ez mély meggyőződésem! De hiába, mert még ha ők bele is egyeznének hogy én legyek a király, akkor se mennénk semmire se az egésszel, mert ha alkalmasabb is lennék rá mint mások, de akkor se lennék rá ELÉGGÉ alkalmas! Mert ha sokat fantaziáltam is ilyesmiről, az mind nem a VALÓSÁG! Mert papíron minden könnyű, meg a számítógép billentyűzete is türelmes. Akármikor kitalálhatok valami váratlan segítséget ami megold egy problémát. De a Valóság, az nagyon más. Egy uralkodó, az a legkifejezettebben politikus alkatú kell legyen, és nem valami álmodozó művészlélek. És nem is megszállott mesterember, mint valami programozó vagy nyelvtervező, vagy akárki más. Szerintem efféle feladatra egyikőnk se alkalmas. Még én magam se. Talán én igen, annyira, hogy néhány hónapig elvezessek egy közösséget, eleinte, amíg nem halmozódik fel sok probléma, de biztos vagyok benne, nagyon hamar elkövetnék valami olyan hibát, ami végzetesnek bizonyulna. Sőt, többet mondok: még amíg csinálnám, azalatt se élvezném igazán!
—Nahát, ez utóbbival megleptél!
—Már miért is lenne ez meglepő?! Én alkotó ember vagyok, mint itt mindenki más is úgy látom. Az ilyen fazonok pedig nem szeretik a stresszes munkaköröket. Márpedig el se tudom képzelni, mi lenne stresszesebb munkakör, mint egy ország uralkodójának lenni! Annak állandóan résen kell lennie hogy melyik másik ország készül megtámadni őt; gyanakodnia kell mindenkire, hátha merényletet tervez ellene; félhet trónbitorlóktól, elégedetlen néptömegektől, a hadsereg lázadásától, sőt, ha minden rendben megy is, akármikor jöhet egy természeti katasztrófa, s akkor mindenki tőle várja a gyors segítséget! De még utána is megvádolhatják, miért nem gondolt előre erre! És még a napi meló után nyugodtan el se szenderedhet, mert akármikor jöhet egy bérgyilkos hogy elvágja álmában a torkát. Hiába őrizteti a szobáját strázsákkal, azokat is meg lehet vesztegetni. És mindig minden lépését figyeli ezernyi szem, hogy „fogást” találjanak rajta amibe beleköthetnek, a legkisebb hibáját is felnagyítják hogy ezzel lejárassák, ha semmi hibája sincs akkor meg teljesen alaptalan rágalmakat találnak ki róla, amik ellen nem is nagyon védekezhet, mert ha mindet megcáfolja is, ha elég sokat találnak ki róla, idővel majd úgy gondolják az emberek, hogy „valami sötét ügye biztos van mert nem zörög a haraszt, ha nem fúj a szél”! De még akik nem az ellenségei, azok is figyelik, hogy hátha észrevesznek valamit amit aztán jól elpletykálhatnak. Egy uralkodó még a klotyóra se mehet ki nyugodtan, mert hátha valaki oda is mikrofont rejtett. Szóval, nem kívánom én ezt magamnak! De szerintem senki se az ittlevők közül! Persze, biztos mindegyikünket megkísért néha a gondolat, milyen szép és dicsőséges volna koronával a fejünkön... vagy mondjuk ha nem királyok vagyunk, akkor örökös elnökként... igen, ez szép lenne tényleg pár napig, talán két-három hétig is pompás szórakozás lenne, de nem tovább. Ha van valami ami nem nekünk való, hát az tutira az uralkodói szakma!
—Na de miért gondolod, hogy épp közületek kéne kikerüljön a király, császár, vagy nevezzük akárhogy?
—Na de ha arra gondolsz hogy valaki az őslakosok közül, az még rosszabb ötlet. Eszem ágában sincs a sorsomat egy vadember irányítására bízni! Egy effélének még azt se lehetne elmagyarázni, mikre jók a gépeink, már a gőzgépből se értene semmit, nemhogy az elektromosságból, és különben is, olyan műveletlen lenne, hogy nem tudná értékelni se a tudományunkat, zsenialitásunkat, se a művészetünket! Hiszen ezek az ókori meg középkori uralkodók többnyire még a saját nevüket se tudták leírni!
—Na, ezt azért épp te ne mondd, épp elég áltörténelmi regényt írtál, tudhatod hogy akadtak kivételesen művelt uralkodók is!
—Persze. Elenyésző számban. Épp amiatt számítottak kivételeseknek. És még ezek műveltsége is, hát hogy is mondjam finoman fogalmazva... tudok olyan királyról, aki kiérdemelte a „könyves” jelzőt, mert tudott olvasni, igen, és volt valóban teljes három könyve is, és állítólag olvasta is mind a hármat! Hát mit mondjak, ekkora műveltségtől én még nem esem hasra! Például, nemrég épp a Föld történelméről olvasgattam, ott a magyar népnek volt egy állítólag nagyon bölcs királya, ő is a „Könyves” jelzőt kapta meg, úgy is hívták, hogy „Könyves Kálmán”. De ő is csak amiatt tudott olvasni, mert púposnak született, eredetileg nem is őt akarta megtenni tehát trónörökösnek az apja, és papi pályára szánta a fiút. Ha nem így lett volna, ő se tanul semmit, olvasni se. Na és ez az állítólag rémségesen bölcs király amiatt lett híres, mert egy alkalommal úgymond kijelentette volna, hogy „boszorkányok nincsenek”, s emiatt az akkori Magyarországon nem is történt sok boszorkányper, nem úgy mint más akkori középkori országokban. Így került be ez a Kálmán király a történelembe, mint hihetetlenül bölcs uralkodó. Holott a valóság eléggé más volt. Ugyanis: Szó szerint azt mondta a boszorkányokkal kapcsolatban, s ez biztos, mert le is lett jegyezve akkoriban, hogy:
„De strigis vero, quae non sunt, nulla questio fiat.”
Ez pedig latin nyelven van, és úgy fordítják általában, hogy „Boszorkányokról pedig, merthogy nincsenek, szó se essék”. Csakhogy ez téves fordítás... a mondatban szereplő „strigis” szó a „striga” többes számú alakjának ragozott formája, és nem általában a boszorkányokat jelenti, csak azoknak egyfajta „részhalmazát”, azon boszorkányokat, akik a néphit szerint állattá tudnak átváltozni, vért szívnak, meg más ilyesmiket művelnek. Ami a nem efféle, hanem „közönséges” boszorkányokat illeti, ezek létében Könyves Kálmán is hitt, amit bizonyít, hogy törvényt is hozott ellenük. Ez így hangzik: „A bűbájosokat a főesperes meg az ispán emberei keressék fel és vigyék törvény eleibe.” Na most, ez a „törvény eleibe”, ez gyakorlatilag a kivégzést jelentette... Tehát még az egyik leghíresebb uralkodó is ilyen szellemi szinten állt akkoriban. Persze én is messze jobban tisztelem őt mint másokat abból a korból, na de akkor is, mit kezdhetnénk mi egy ilyen világképpel rendelkező uralkodóval, vagy ő velünk?! Simán boszorkánynak nézne valamennyiőnket!
—Na de gondolj már rá, a szerencsétlen nem olvashatott többet, mint ami akadt az országában!
—Az igazi műveltség a szememben ott kezdődik, amikor valaki nem elégszik meg azzal ami van, hanem fogyasztóból átmegy termelőbe, mármint a művészet és/vagy tudomány fogyasztójából, azaz befogadójából a megteremtőjébe!
—És ebben igazad is van, efelől semmi vita nem lehet. Csak nem értem, miért várnád el leendő uralkodódtól, hogy a vetélytársatok legyen a művészetekben vagy a tudományokban?! A teremtőknek nektek kell lenni! Az uralkodó elég ha annyira művelt, hogy értékelni tudja azt, amit ti produkáltok! Neki máshoz kell legyen tehetsége, ahhoz, amit korábban felsoroltál, hogy az nektek nem menne jól! Semmi baj nincs azzal se ha az uralkodó olyan sötét, mint egy holdtalan éjszakán egy ezer méteres barlangban elterülő tó legmélye, csak annyira kell bölcsnek lennie hogy tisztában legyen vele, hogy ő maga mennyire sötét hozzátok képest a tudományok terén. Neki az uralkodáshoz kell értenie! Ha valami olyan aktuális politikai kérdés akad, aminek komolyabb tudományos vonatkozása is van, akkor elég annyit tudnia...
—Hogy ő abban egy csimpánz hozzánk képest... - morogta gúnyos fintorral Vé.
—Úgy van, és ezért ilyenkor elhív benneteket, hogy adjatok neki tanácsot.
—És ha az adott kérdésben különbözőképp vélekedünk mi, akik itt vagyunk?
—Akkor az vagy nem is tudományos kérdés, vagy tudományos ugyan, de olyan, amit nem ott és akkor kell megoldani, mert nem a ti generációtok dolga annak a megoldása, például amiatt, mert annyira bonyolult! Azon tudományos kérdésekben, melyek a ti kalandotok során, a ti életetekben felvetődhetnek, az igazság csakis egyféle lehet, mert a tudomány amiatt tudomány, mert az igaz dolgokkal foglalkozik, az meg hogy mi igaz és mi nem, kideríthető kísérletekkel. Ráadásul többnyire kísérletekre se lesz szükségetek, mert annyit mindőtök tud, hogy egy középkori fejlettségű társadalomban ő legyen e tudással a tudósok fejedelme! Én merészelem megtippelni, hogy köztetek azok a legkevésbé műveltek, akik énekesnők, de csodálkozásom nem ismerne határt, ha még ezen énekesnők közül is akár a legislegműveletlenebb ne tudna annyit, hogy egy középkori országban könnyedén le ne győzné az ottani tudósok összességét, ha azok együttesen állnak ki ellene tudáspárbajra! Azaz ami kérdés felvetődhet e kaland során, ha az tudományos kérdés valóban, ott semmiféle vita se lehet köztetek. Mert a tudomány nem lehet ilyen is meg olyan is hanem egyféle, és mindig igaz, mert ami nem igaz, az máris nem tudomány. Ha tehát ti különbözőképp vélekedtek valamiről, akkor abban nem is nektek kell dönteni hanem neki, az uralkodónak. Legjobb esetben is csak részben lehet tudományos az efféle kérdés, ahol ti is megosztottak lennétek. Ekkor elmondjátok ahogy ti gondoljátok, s majd ő az uralkodó határoz, hogy ő melyik véleményt pártolja. Ez a dolga. Ő ehhez kell értsen. És nincs is ezzel semmi baj, amíg megbecsül benneteket!
—És olyasmiben töröd a fejedet, hogy te majd szerzel mellénk egy efféle kiváló uralkodót is?
—Már meg is tettem. Ismerkedjetek meg vele! - azzal Pucsakaci oldalra fordult, s intett egy oldalajtó felé. —Gyere be, Iván cár!
	És belépett a terembe egy igen magas, szinte hórihorgas férfi... Megvolt vagy két méter, talán magasabb is, ez már szemre is látszott rajta. Ráadásul meglehetősen egzotikus öltözékben pompázott, bundában, holott elég meleg volt odabent ehhez, sőt... de mégis bundában jött be. És karddal az oldalán, jogarral a kezében, szóval igazán „királyiasan”. 
—Nem kétlem, valószínűleg egyikőtök se ismeri fel őt - szólt Pucsakaci - emiatt bemutatom nektek: ő...
—De én igenis tudom ki ő! Szerintem ő az, aki a Föld történelmébe mint „Rettegett Iván” került be, egy ottani „orosz” nevű nép uralkodója volt! Nem ismertem volna fel én se, bár sokat foglalkoztam a történelemmel, de hát az „Iván” nevet már megmondtad, Pucsakaci, azt is hogy cár, s így már könnyebb volt a dolgom... De hát akkor is csak egy hasonmás lehet. Ha el is mentél érte egy időgéppel, ő nem lehet az igazi, mert sokkal fiatalabb.
—Úgy van. Épp harminc éves most. De mégis az igazi... Ő ugyanis egy „alternatív univerzumból” való. Tudjátok, van nekem ez a „hordozható lyukam”, amihez hozzá tartozik a „kulcs” is, amivel meglátogathatok bármi alternatív univerzumot, de mindet csak egyszer... Szoktam is így segíteni olyan őrülteknek, akik beleszerettek valami tragikus sorsú hírességbe, néha elhozok e szerelmeseknek ekkor egy példányt az illetőből, egy efféle alternatív univerzumból... Miért is ne tettem volna meg a kedvetekért is?! Mert én se vagyok ám minden ész híján, előre tudtam, hogy közétek sőt fölibetek kell egy uralkodói jellem is... Na, majd Iván cár rendet tart köztetek, drága gyermekeim! Ülj csak le ide velük szembe, Iván cár, látod, ezt a nagy öblös fotelt direkt a kedvedért készítettem ide! Nem egy kimondott trónszék, de szerintem még kényelmesebb is, mint a trónod volt odahaza!
—Inkább állok. Nem vagyok fáradt.
—Akkor legalább vedd le a bundádat.
—Te kérted, hogy legyen rajtam.
—Igen, mert ebben olyan királyiasan festesz, és különben is szeretem a látványos bevonulásokat. De most már levetheted.
—Jó, de a kucsmát magamon hagyom. Szeretem, ha van valami a fejemen. - azzal a cár a bundát hátradobta a fotelbe.
—Szóval, ő Iván cár. Semmi vita nem lehet afelől, hogy kiválóan ért az uralkodáshoz, mert ő alapozta meg az orosz birodalmat. Ráadásul cár is kisgyermekként lett, úgy, hogy még majdnem csecsemőként elvesztette édesapját, és már nem is tudom pontosan, de hét vagy nyolc évesen az édesanyját is meggyilkolták. Ennek ellenére sikerült uralkodóvá lennie, mert volt annyi esze és élelmessége, hogy kijátszotta egymás ellen a mindenféle főúri klikkeket, s végül azok megtették őt cárnak, mert mindegyik azt hitte, majd Iván cár az ő érdekeiket fogja szolgálni. Hát óriásit tévedtek... halálosat... A cár mindegyik klikkel leszámolt! Szóval, nem kell nektek majd gyilkolásznotok, hódítanok, meg semmi ilyesmit. Az efféle „piszkos munkát” majd elvégzi helyettetek a cár. Méghozzá örömmel, mert ő meg ebben szakértő... És élvezi is. Hiszen mindenki élvezi azt, amihez ért... ő ebben profi. Vérprofi. Szó szerint VÉRprofi... És nem lesz szívbajos, ha valakit félre kell állítani az útból a siker érdekében, ugyanakkor viszont ne egy műveletlen barbárt lássatok benne! Számos nyelven beszél ugyanis, úgy értem, ezeket már azelőtt megtanulta hogy elhoztam volna az ő univerzumából. Írni is tud, nemcsak olvasni, és hozzá annyira, hogy a fennmaradt írásai alapján, minden kétséget kizáróan ő volt az akkori orosz időszak legpompásabb irodalmi tehetsége, mert messze bővebb volt a szókincse, mint bármelyik akkori tollforgatónak, és messze választékosabban is fogalmazott! Több teológiai munkát is hátrahagyott, azaz érdeklik az elvont filozófiai kérdések is, egyben ezzel azt is bebizonyította, hogy nem idegen tőle az „újat alkotás”, amit Vé barátunk az imént előfeltételként meghatározott ahhoz, hogy ő intelligensnek, műveltnek tartson valakit! Továbbá, Iván cár nemcsak az irodalom terén alkotott, de a hangok világában is, mert több zeneművet is komponált - igaz, ezek is egyházi zeneművek voltak, de ez abban a korban természetes. Az ő parancsára, s az ő tervei alapján épült meg a Föld bolygó talán legcsodálatosabb székesegyháza, a „Boldog Vazul-székesegyház, Istenanya oltalma templom” (oroszul: Храм Василия Блаженного vagy Покровский Собор) vagyis a „Vaszilij Blazsennij-székesegyház”. Imádságokat is írt, szóval tényleg ne egy vad barbárnak tartsátok, hanem olyasvalakinek, akitől nem állnak távol a kegyes gondolatok sem! Tehát, ő egy igazán sokrétű valaki, kivételesen tehetséges személy, bár természetesen fogalma sincs mondjuk a számítógépprogramozásról, meg más efféle modern rafinériákról. De bőven van elég esze hozzá, hogy megtanulhatja, ha akarja. És biztos is hogy megtanul majd mindenből annyit, ami kell az ő feladatához: az uralkodáshoz! De most már beszéljen ő maga, Iván cár! - intett az uralkodó felé Pucsakaci.
—Hát akkor, mindenekelőtt köszöntelek benneteket, híveim! - szólt a cár. —Sőt, úgy is mondhatnám, hogy barátaim... Mert Pucsakaci úr már elmondta nekem korábban négyszemközt, hogy nagyjából kik is vagytok ti. Olyan személyek, akik bár nagyon tehetségesek, de különböző okokból nem tudtak érvényesülni ebben az országban. Mert itt már túl sok az okos ember... Legalábbis így képzeli ezt ő, ő, Pucsakaci! Na de ez nem így van, ebben téved. Mert attól még hogy sok az okos ember, akár túl sok is, attól még felvetődik a kérdés: miért épp ti vagytok a mellőzöttek, miért nem más okos emberek?! - és végignézett rajtuk szigorú szemekkel. Pucsakaci meg csak ámult. Alig adta át a szót a cárnak, Iván máris átvette a vezető szerepet, méghozzá nemcsak formálisan, de igazából is...
—Azért épp ti lettetek mellőzöttek - folytatta a cár - mert ti nemcsak nagyon okosak vagytok, de kifejezetten a legokosabbak! Mert aki csak nagyon okos, tehát a sok többi, az az esze egy részét nem arra fordítja, hogy okos legyen egy tudományban, hanem az érvényesülésre is! Ti ezt nem tettétek. Ti minden erőtökkel egyetlen feladat felé fordultatok, a ti nagy célotok felé! Ebben tehát ti lettetek a legjobbak. De emiatt nem maradt már se időtök, se erőtök az érvényesülésre... s így mások, a silányabbak, megelőzhettek benneteket az Élet nagy versenyében! Tehát épp az, hogy semmire se vittétek, a zsenialitásotok legfényesebb bizonyítéka! Ne is tiltakozzatok, tudom amit tudok, láttam én sok ilyesmit a magam országában is...
	Na és most hogy tudjátok már, tudom rólatok, kik vagytok, elmondom, hogy ami engem illet, én épp harminc éves vagyok. És pár napja halt meg az én forrón szeretett feleségem, Anasztaszija... megmérgezték. Szerencsére azonban még egy órája se lehelte ki a lelkét, megjelent a palotám mellett Pucsakaci úr, valami repülő szerkentyűvel, aminek a láttán mindenki elfutott... illetve némelyek csak akkor, amikor Pucsakaci villámokat is elkezdett lődözni, bár nem emberekre, csak tárgyakra, hogy bemutassa a hatalmát... na ekkor elfutottak, ő bejött hozzám... De én már láttam az ablakból addigra, hogy egy varázsló támad rám, mert annak hittem, s amikor jött, előugrottam egy oszlop mögül, elkaptam a nyakát, és úgy a földhöz teremtettem hogy csak úgy nyekkent... mert én nem vagyok gyáva, nem ijedek meg még a varázslóktól és ördögöktől se! És már készültem is rá hogy az ólmosbotommal szétverjem Pucsakaci fejét, de akkor ő rámlőtt, de valami gyengébb villámot csak... elkábultam... És már ebben a világban tértem magamhoz. De cseppet se bánom, mert kellemes ébredésem volt: ugyanis Anasztaszija ébresztett! Mert Pucsakaci az ő testét is magával hozta, és valahogyan meggyógyította őt... feltámasztotta... És azt mondja, soha többé nem tud engem visszavinni a világomba, hogy ott megint cár lehessek, de ezt tulajdonképpen nem bánom. Mert nekem mindennél többet jelent az, hogy él újra a feleségem... Gyere be te is, drágám!
	S erre a cár intésére belépett a cárné is hozzájuk. Hosszú, leomló, lepkeszárnyú, fehér ruhában jött be, derekán arany övvel.
—Szeretettel köszöntök mindenkit! - üdvözölte őket.
—Ő tehát a feleségem. - folytatta a cár. —És már itt vagyunk a ti világotokban mintegy két hónapja, s ezalatt szorgalmasan ismerkedünk is a mindennapi élettel, hogy mi hogy van errefelé, szóval olyan igazán tudatlanok már nem vagyunk talán. És hát Pucsakaci úr azt mesélte, elintézi hogy itt is cár legyek, mert van egy csomó nagyon tehetséges ember errefelé, akiknek óriási szükségük van egy jó uralkodóra... Ti lennétek azok! És azt is ígéri, új országom egy egész bolygó lesz, de erről meg azt hiszem jobb ha megint ő tájékoztat benneteket.
—Igen. Kezdjük hát azzal - vette át a szót Pucsakaci - hogy nem szeretném ha olyasféle módon válnék hírhedetté sokak szemében, hogy mintegy hobbyból megszervezem valami bolygó gyarmatosítását, és ártatlan őslakosok kiirtását! Ezt még talán az üzleti kapcsolataim is megsínylenék. És jogosan, mert az ilyesmi nagyonis kifogásolható erkölcsileg. Na de mi sem egyszerűbb annál, hogy e kritika méregfogát kihúzzuk - más se kell ehhez, csak az, hogy nem úgy kell odamenni mint hódítók, hanem úgy, mint felszabadítók! Vagyis, elbóklásztam erre-arra a nagy világmindenségben, s kerestem egy olyan bolygót, amin még mindenféle barbárok élnek, akik épp mert barbárok, állandóan háborúskodnak egymással... Na de most már tényleg jobb lesz ha leülsz, Iván cár, s üljön le melléd a feleséged is, mert hívom a következő vendégünket...
	S erre be is lépett a terembe egy... egy... Hát, egy újabb „valaki”, mondjuk így, valakinek, mert az biztos hogy nem volt ember!
	Kétségkívül lány volt, de ember már amiatt se lehetett, mert volt szárnya. Olyasféle mint a denevéreknek, egy bőrhártya, amely akkor feszült ki, ha a karját oldalra tárja, e bőrlebeny ugyanis lent a derekához csatlakozott, úgy nagyjából a csípőcsont környékén, fent pedig a kisujja külső oldalához. Bár ez a „kis” ujj nem is volt olyan kicsi igazán... valójában ez volt a legislegnagyobb, jó húsz centiméter hosszú, és több izületből is állt, mint a keze egyéb ujjai, vaskos is volt, továbbá, e húsz centis ujj már amiatt is tekintélyesen mutatott, mert az egész „madárleányka” nem volt magasabb még nyújtózkodva sem, mint százharmincöt centi. Szárnya alapszíne fehér volt, de ezen számos szem-szerű színes folt volt látható, ami némileg a páva tollaira emlékeztetett emiatt.
	Mindezek mellett, lábán a hüvelykujj is és a „kisujj” is ilyen hosszú volt, ezek azonban merőlegesen felfelé álltak, sőt hátra is görbültek, s látszott hogy ezek közt is egy-egy bőrhártya feszül, azaz, most épp nem feszül mert az alsó lábszárra tekeredik, de nyilvánvaló volt, hogy ha repül, ezeket is kiterjeszti, így a két nagy első szárnya mellett van még két másik kisebb szárnya is, egy-egy mindkét lába végén, aminek nyilván pompás hasznát veszi a légköri navigációban, a kormányzásban. Kell is ez, hiszen farka mégsincs, mint a madaraknak!
	Ha valakinek állandóan szárny köti össze a kezét a derekával, akkor az tényleg nagyon szépen mutat, mintha állandóan lepkeszárnyú ruhát viselne. De ez mégsem ruha... És nem is bújhat ruhába többnyire, mert akkor hogyan használja a szárnyait?! Nos, a leány nem is hordott ruhát, szabadon tárulkozott elő mindkét cicije, s emiatt még csak nem is pirult - ez náluk nyilván teljesen megszokott volt. Bugyit azonban viselt azért. Sőt, az sem teljesen igaz, hogy a cicije „szabadon tárulkozott elő”. Ez csak akkor igaz ha ezalatt azt értjük, azokat nem takarta ruha. Mert ruha nem volt ott, de más nagyonis: a leány haja!
	Hihetetlenül hosszú, derékig érő haja volt, sűrű hajzuhatag, sötétszőke, és pillanatok alatt kiderült, hogy e haj bármely hajszálát képes mozgatni ha akarja - ugyanis ahogy elébük lépett, talán a melegtől, talán az izgatottságtól, picit kiizadt a homloka, s ezt egyszerűen megtörölte egy hajtinccsel, a keze bármiféle segítsége nélkül!
	Haja többi része azonban nem hátul, hanem elöl lógott le, s eltakarta a melleit. És Vé, aki szinte első pillantásra majdhogynem belészeretett e fura biológiai tüneménybe, máris arra gondolt, milyen kényelmes is lehet e haj repülés közben - ha ugyanis viszketni kezd a lány orra, megbirizgálhatja azt a hajával, miközben a kezeivel továbbra is repül! Sőt, így a haja által kisebb csomagokat is magával vihet repülés közben!
	És most megszólalt a leány. Tökéletesen beszélte a bargan nyelvet. Ennek ellenére, már első szavaival meghökkentette őket.
—Üdvözletemet küldöm felétek, uraim és hölgyeim... hőseim... és egyben könyörgésemet is! Tik vagytok az utolsó reménységünk! Esdeklek, mentsétek meg a népemet a rabszolgaságtól... sőt, a pusztulástól!
	Na, erre tört csak ki Pucsakaci vendégei közt a nagy álmélkodás! Sokan még mindenféle kérdéseket is elkezdtek bekiabálni, ám ekkor felmordult Iván cár.
—Csillapodjatok! Hadd mondjon el mindent a madárka, hiszen ez még biztos csak a legeleje annak, amit közölni óhajtana!
	Úgy is volt. A leány folytatta.
—Engem Pucsakaci úr mentett meg a bolygómról... Annak a neve a népünkön az, hogy Aspia, engem pedig úgy hívnak, hogy Ília. Na és hát mi éltünk a magunk kontinensén ott ahogy tudtunk, nem túl jól de nem is nagyon rosszul, ám pár évvel ezelőtt eljutottak hozzánk egy másik kontinens népei! És úgy látom itt köztetek, hogy ti emberek meglehetősen hasonlóak vagytok egymáshoz, nincs köztetek nagy erőkülönbség. De nálunk ez másképp van. Azon másik kontinens lakói is hasonlítanak hozzánk, de mégis mások, mert bár van szárnyuk, de repülni már nem tudnak. Amiatt nem, mert én is csak amiatt tudok, mert ilyen apró vagyok, sőt még annyit se nyomok mint egy ember nyomna ha ekkora volna, mert a ti mértékegységetekben mérve nem nyomok többet mint nyolc kiló, még akkor se, ha van rajtam valami cipő, és jól teleettem magamat! A férfiak nálunk nagyobbak, de ők se akkorák mint ti emberek, mert én egy átlagos nő vagyok nálunk, nálunk a leghórihorgasabb nők se magasabbak mint száznegyven centi, a férfiak meg többnyire száznegyvenöt centisek, de amelyikük a legóriásibb, az se nagyobb mint százötvenöt centi. És ők se nyomnak többet mint tizenhárom kiló, sőt már ez is ritkaság náluk. Szóval mi tudunk repülni.
	Ellenben akik hozzánk jöttek, azok akkorák úgy nagyjából mint ti emberek, illetve egy picivel kisebbek, mert ahogy elnézlek benneteket, hát ők lehetnek úgy... hát, talán a legmagasabbikuk elérheti a százhetven centimétert. Többnyire azonban olyan százhatvanöt centisek. Sőt inkább csak százhatvan. Magasabbak tehát mint mi. De nem is ezzel van a baj, hanem hogy nem csupán magasabbak, de sokkal vaskosabbak is, náluk még a nők is nyomnak legalább negyven kilót, emiatt az van, hogy ők bár tudnak repülni úgy-ahogy, esetleg, de tulajdonképpen még ők se, amit ők repülésnek hívnak az csak annyi hogy ugranak egy nagyot, kitárják a szárnyukat,  s emiatt hosszút tudnak ugrani, akár tíz métereset is, mert egy kicsit siklanak a levegőben. Ez azonban nem igazi repülés szerintünk, mert mi, én is például, akár fél napon át keringhetek a levegőben ha akarom, leszállás nélkül!
	Na de a férfiak a támadóink közül annyit se tudnak. Ők elérik a hatvan kilós súlyt is, és ez már túl nehéz ahhoz, hogy repüljenek. Náluk már a szárny nem képes őket megtartani a levegőben, csak arra szolgál, hogy hamar feltöltse őket energiával ha napoznak. Emiatt az ő szárnyuk mindig fekete is, a nőiké is, hogy jól beszívja a napsugarakat. Nálunk meg ez úgy van hogy a mintázat a szárnyunkon egyénenként különböző, mint az arckifejezés is!
	És a támadóink mindenevőek. Esznek húst is, igen... Mi viszont csak növényeket fogyasztunk, meg mézet, még rovarokat se...
	Na tehát ők jöttek nagy hajókkal, és sokkal erősebbek mint mi, és ismerték a lőport is már, mi meg még nem, és halomra irtottak bennünket. És most akik megmaradtunk, mind rabszolgák vagyunk, csak mélyen a dzsungelben akad még talán néhány szabad törzs, de ők se sokáig... És még nem is beszéltem a legszörnyűbb dologról: akiket elfognak, az úgy lesz rabszolga, hogy elvágják neki a szárnyán ezt az inat itt, a legszélén, ami az ujjamat a derekammal összeköti! Itt egy nagyon erős ín feszül. Ha ez elszakad, vége, nem tudunk repülni... Ezt mindenkinél elvágták akit elfogtak. Hogy meg ne szökhessünk. Mert minek tudjunk mi repülni, ha ők se tudnak... de aki ezt elszenvedi, az búskomor lesz és általában meg is hal nemsokára, mert nekünk lételemünk a repülés... de különben is agyondolgoztatnak minket... Mentseket meg, nagyon szépen kérlek benneteket!
	Vé azonnal kiugrott a székéből és a leányhoz szaladt.
—Esküszöm hogy mindent megteszek érted! - és átölelte.
—Kérlek, kérlek... - pihegte Ília - nem azt mondtam, hogy agyonszoríts...
—Ó, bocsánat!
—Gondolj arra, milyen kicsi és törékeny vagyok... Te meg már így szemre is, hát az ellenségeink közt se láttam még ekkora óriást mint te, ha odamennél, rémülten iszkolna előled a leghíresebb bajnokuk is... Tehát én nagyon örülök neki hogy tetszem neked, de nagyon szépen kérlek, jusson eszedbe mindig, hogy óvatos kell legyél, mert egy meggondolatlan heves mozdulatoddal pillanatok alatt a halálomat okozhatod!
—Persze, persze, elnézést... De hát nem úgy tűnik, mintha elvágták volna a szárnyadat! Vagy te még nem voltál rabszolga?
—De igen. De csak nemrég fogtak el. Egy olyan vidékről származom, amit csak hetekkel előbb hódítottak meg. Mert bár mi nem jelentünk a számukra komolyabb ellenállást, ők sincsenek akármennyien, mert az ő kontinensük nagyon messze van, hajókkal kell jöjjenek... Nagy az út, veszélyes, bizonytalan... És azért persze mi is védekezünk, ahogy tudunk, nekik is vannak veszteségeik... Szóval nem jut belőlük se mindenhova, nem tudnak egyszerre meghódítani mindent, csak apránként.
—Nyilaztok rájuk a levegőből?
—Nem, azt nem tudunk, annyira azért nem erős a hajunk. De vannak jó fúvócsöveink, mérgezett tüskékkel, azokkal szoktuk őket támadni lesből, meg a levegőből is, igen... Csak azzal az a baj, hogy nem visz messzire. És nekik nagyon jó íjaik vannak, és puskáik is, halomra lőnek bennünket! Na de azért nekik is vannak veszteségeik, szóval az én hazámat csak nemrég foglalták el, és a friss foglyoknak nem vágják el azonnal a szárnyát, mert nem is ritkán a seb elfertőződik, a rabszolga hamar meghal, s az veszteség a kereskedőnek. Emiatt egyszerűen rabláncon tartottak engem is. Az a szokásuk, hogy aki megveszi a rabszolgát, az vágja el a szárnyát, az már az ő kockázata... Na tehát én ott álltam a rabszolgapiacon, már alkudott is rám egy uraság, sőt, már meg is vásárolt, kifizette az áramat a kereskedőnek, az odanyomta a markába a láncot aminek a vége a bokámon volt... Na és akkor láttam, hogy a távolban leszáll az űrhajó... Persze, azt akkor még nem tudtam hogy ez egy űrhajó. De azt tudtam hogy semmi vesztenivalóm... nem akartam megnyomorodni... Mindenki az űrhajó felé bámult, és akkor én hirtelen kirántottam a láncot a férfi kezéből, és már repültem is... És persze hogy az űrhajó felé! Nem tudtam mi az, féltem is tőle, de a rabszolgaságtól jobban... attól meg aztán pláne, hogy elvágják a szárnyamat! És reméltem hogy arrafelé nem mernek üldözni. Hát nem is mertek... Na akkor ott leszálltam, kijött elém Pucsakaci... És amint meglátta rajtam a láncot, máris megértett nagyjából mindent. Elvágta a bilincset, behívott magához...
—És működött nálad a nyelvtanító sisak? Hiszen az emberekre lett tervezve!
—Működött. Igaz hogy utána több mint két hétig úgy éreztem, mintha egy kőbánya minden dolgozója az agyamat kalapálná belülről. Utólag Pucsakaci azt mondta, ő is félt hogy ebbe esetleg belehalok, de megkockáztatta, mert hátha mégsem... Hát, megúsztam, de hogy életem legpocsékabb élménye volt, az is biztos. Mégsem panaszkodom, mert a lényeg hogy mégiscsak megmentett a rabszolgaságtól, sőt, azt mondta, megszervezi a népem felszabadítását is! Tehát könyörgök nektek, segítsetek!
—Eredetileg csak az volt a tervem, hogy csinálok mégegy Kukkolót - szólt most Pucsakaci - ehhez kerestem volna néhány fura fickót, hiszen tudjátok, ez a szokásom... És olyanokat akartam akik nemcsak furák, de zsenik is. Ezek pedig többnyire Asperger-szindrómások. Beilleszkedési zavaraik vannak. Majdnem mindig ez az ára ugyanis a zseniségnek. Nem vizsgáltalak meg benneteket e szempontból, de anélkül is bizonyosra veszem, többségetek bizony aspergeres, becézve: „aspi”, sőt, majdnem biztos vagyok benne, ez nemcsak a többségetekre igaz, de talán kivétel nélkül mindegyiktekre is! Na de ezzel nincs is semmi baj... Mármint NEKEM nincs bajom ezzel... De még nem szóltam nektek hogy szerepeltetnélek benneteket, előbb szerezni akartam a műsorba pár barbár személyt is, valami primitív bolygóról, az jól mutat... Elmentem találomra a Galaktika túlfelére, aztán alighogy leszálltam, jön hozzám Ília, ruha nélkül de annyi lánccal hogy a vas rajta többet nyom mint a saját súlya... Alig is hiszem hogy annyi kolonccal képes volt repülni, de hát ugye a muszáj nagy úr... Na aztán amikor elmesélte nekem mi hogy van náluk, már tudtam, ez olyan sztori, hogy nem fér bele egy Kukkolóba! És akkor arra gondoltam: miért is ne szervezhetném meg e derék lények felszabadítását?! Én úgyis imádom ha hálálkodnak nekem, ha híres vagyok... Miért is ne vonulhatnék be a Történelembe úgy, mint egy nép felszabadítója?! Persze én nem megyek oda hadakozni, van nekem jobb dolgom is annál... De megszervezhetem! Itt vagytok ti, hogy felfejlesszétek náluk a modern tudományt, megvan tehát a szakértőgárda... Már csak valami tehetséges király kell fölibetek, aki ugyanakkor jól ért a hódításokhoz is... Pláne a középkori viszonyokhoz... Na erre beugrott nekem Rettegett Iván neve, mert valamikor régebben láttam róla egy ősrégi filmet... És még az a babonás ómen is erre unszolt, hogy ugye ti túlnyomórész legalábbis de aspergeresek vagytok, aspik, s a bolygó neve e leány nyelvén Aspia! Nem vagyok igazán babonás, de ezt akkor is valamilyen értelemben kedvező előjelnek vélem. Na szóval így alakult ki az én kis ötletecském! Ki mond rá igent?
	Egetverő lelkesedés tört ki erre a jelenlevők közül. Amikor a hangzavar lecsillapult, Vé ezt kérdezte Íliától:
—És mondd csak, szerinted egy nő a ti fajtátokból, nem tartaná-e ellenszenvesnek, ha egy emberférfi udvarolni kezdene neki?
	A leány meglepően emberi módon mosolyodott el, sőt, szinte kacéran.
—Ezt talán azelőtt illett volna megkérdezned, hogy olyan hevesen megölelgettél! Nem gondolod-e hős lovag, hogy most már túl késő?!
—Én nem gondoltam semmi rosszra, én azt csak olyan izének szántam, olyan hogy is mondják... Szóval, meg szerettelek volna nyugtatni, hogy biztonságban vagy...
—Na de miért is fenyegetne valami engem ebben a te világodban?!
—Itt biztos is hogy semmi, de nyilván szeretnél visszatérni oda, és akkor kell melléd valaki védelmező!
—Személyes testőrömnek ajánlkoznál?
—Hát hogy őszinte legyek, ennél azért valamivel szorosabb kapcsolatra gondoltam.
—Hát igen, az az ölelés valóban eléggé szoros volt...
—Remélem nem sértelek meg téged az illetlen kíváncsiskodásommal, de boldog volnék ha elárulnád, elkötelezted-e már a szívedet valamely ifjúnak a te vad hazádban!
—Ehm... Én attól tartok, önmagában a válaszom nem tenne téged boldoggá, csupán kifejezetten egyetlen fajta válaszomtól lennél boldog!
—Ebben igazad van.
—Nos, akkor kimondom neked a boldogító nemet! - kacagott fel Ília. S erre mindenkiből aki ezt hallotta, kitört a nagy nevetés.
—Segítetek akkor? - kérdezte Ília.
—Tőlem akár azonnal is indulhatunk, amint Pucsakaci felszerelt bennünket kellő számú fegyverrel! - kiáltotta Roi.
—Na, abból semmi se lesz! - mosolygott a médiacézár.
—Hogyhogy?!
—Úgy, hogy nem szándékozom különösebb modern technikát a kezetekbe adni. Nem amiatt mintha fukar volnék, hanem mert ne mások tollával ékeskedjetek azon a bolygón! Ti állítólag mind zsenik vagytok. Fejlesszétek ki ott ti a magatok kultúráját! Főleg, mert annál nagyobb szükség lesz ott mindegyiktekre, minél inkább magatokra vagytok utalva! Különben is, minek épp a mi bolygónk viszonyait és technikáját másolnátok le?! Azért, hogy párszáz év múlva megint olyan társadalom alakuljon ki ott is, ahol épp a hozzátok hasonló zseniális fickóknak nincs hely?! Kifejezetten úgy vélem, az a legjobb, ha minél kevesebb cuccot visztek oda!
—Hogy a számítógépem nélkül sehova se megyek, az holtbiztos! - jelentette ki erre határozottan Mán úr.
—Azt nyugodtan viheted, már persze ha van hozzá valami hatékony napelemtábla, mert hogy konnektort arrafelé nem találsz, az is biztos. De ha az őslakosokat is meg akarod tanítani a programozásra, az operációs rendszeredre, akkor igyekezned kell hogy mielőbb tudjatok ti is számítógépet építeni!
—Odáig lehetetlen hogy eljussunk az én életemben!
—Én is úgy vélem, de ettől még a programnyelv amit írtok, meg az operációs rendszer, meg minden, fennmaradhat, kinyomtatva, illetve a laptopjaitokban amik ha vigyáztok, túlélhetik ezt az időszakot, s így késői utódaitok tisztelhetnek benneteket az alkotásotokért! De meg különben is, vihettek oda arra a bolygóra bármit, ami a tietek most. Vagy amit megvesztek a saját pénzetekből. Nem azt akarom, hogy vagyontalanul vonuljatok holmi száműzetésbe... Én magam, én Pucsakaci, nem veszek nektek fegyvert, meg semmit se, csak ennyit mondtam! Én annyit teszek, hogy elszállítalak benneteket oda, minden cókmókotokkal.
—És ha eldugunk a ruhaneműk közé egy pisztolyt?
—Nyugodtan, nem fogok turkálni a cuccaitok közt. Na de akkor is az van, hogy egy olyasféle azért sokba kerül ám, ti meg nem vagytok gazdagok. Még ha mindegyikteknek lesz is fejenként egy pisztolya, sőt, akár egy géppisztoly is, mire mentek vele?! Mennyi töltény lehet hozzá, hm?! Segíthet az első talán két vagy három hónapban, tovább nem. Tetszik vagy sem, mindenképpen a saját ötletességetekre lesztek utalva hosszú távon. Na de hát így érdekes az egész!
	Vé látta, hogy Ília e szavakra kissé ijedten és csalódottan bámul Pucsakacira, emiatt így szólt hozzá:
—Csak ne aggódj semmit, igaza van, így lesz érdekes a kaland! És különben is, én tényleg sokat írogattam ókori meg középkori történeteket, s emiatt elég tájékozott vagyok abban is, miféle találmányokat lehet olyan környezetben könnyen megvalósítani, kezdetben... És máris van azt hiszem egypár olyan elképzelésem, amivel iszonyúan megkeseríthetjük a zsarnokaitok életét! Szóval csak ne aggódj semmit, bízz bennem!
—Nekem az első dolgom egy nyomda megalkotása lesz, természetesen a saját betűimmel - mondta Roi - és megtanítom olvasni azt a népet!
—Azt már tudunk. Nálunk majdnem mindenki tud olvasni. - válaszolta Ília.
—Csakugyan?!
—De ha mondom! Van nálunk egy fa, nagy, méteres levelei vannak, és egészen fehérek, majdnem mint a ti papírotok, erre írunk mindenfélét... És nem is mostanában kezdtük ezt, jó ezer évre visszamenőleg már beléptünk az írástudás korszakába! Na jó, persze, vannak primitív törzsek nálunk is, akik ezt nem tudják... De azokat mindenki mélyen megveti, azokat mi is barbároknak tartjuk. És el kell mondjam, sokkal kulturáltabbak is vagyunk tulajdonképpen, mint a mori nép... Ja bocsánat, még nem mondtam, hogy a mori, azok a hódítóink. Így nevezik magukat. Mi meg magunkat úgy, hogy „nelli”. Mi vagyunk a nelli nép. Mármint ez tulajdonképpen nem népnevet jelent, hanem inkább annak felel meg, mint nálatok az a szó, hogy „ember”. Ez a fajtánk neve. Mi ugyanis nem is vagyunk abba a fajba tartozóak, mint a hódítók. Bár ők gyakran és szívesen párosodnak velünk, de tudomásom szerint soha ebből még nem született gyermek. Na tehát, mi a nellik szerintem kulturáltabbak vagyunk mint a morik, mert sokkal logikusabb írásrendszerünk van! Náluk, úgy hallottam, bár ez nem biztos hogy igaz, de így beszélik, van vagy hetvenötezer jel, minálunk meg húszezer se, és mégis mindent le tudunk írni! Ráadásul a mi jeleink kisebb részekből állnak össze, s így könnyen megtanulhatóak! Persze hogy nálunk majdnem mindenki tud is olvasni, nem úgy, mint azoknál a vad moriknál! - büszkélkedett Ília.
—Ezt megnyugodva hallom. - mosolygott megkönnyebbülten Roi. —Eszerint képírásotok van, ugye?
—Nem tudom, e szó alatt mit értesz. Nem rajzolunk le mindent részletesen. Hanem... Hanem, hogy is mutassam be...
—Készültem! - szólt Pucsakaci. —Ott amögött a paraván mögött találsz egy palatáblát, Vé biztos segít kihúzni, aztán ott a kréta, írhatsz rá... tudom, ez elég primitívnek tűnik a vendégeinknek, de a számodra sokkal ismerősebb, mintha holmi fényceruzát adnék a kezedbe.
—Köszönöm! - azzal Ília máris rajzolni kezdett. —Tehát: például... például ez nálunk az ember jele: - és egy nagy X jelet rajzolt a táblára. —Persze, azalatt hogy „ember”, eredetileg csak magunkat, a nelli népet értettük... azaz érti is még mindenki, mert a honfitársaim a bolygón még nem tudnak rólatok... de most e szót embernek fordítom, hogy könnyebben érthető legyen a magyarázatom. Tehát ez jelzi hogy ember, mert ott a két lába lent, meg a két keze fent. Ez meg azt jelzi hogy fa: - és most egy nagy Y jelet rajzolt le. —Ott van ugye a fa törzse, meg két ága...
—Ez a jel pedig a „férfi” jele: - és egy V betű tükörképét rajzolta le, ezt: Λ. —Ez amiatt jelzi a férfit, mert ugye utal a „behatolásra”, amit az ő férfiúi szervével követ el a nőkön... A nő jele meg ez: - és egy nagy V betűt rajzolt le. —Ez is logikus ugye, azt a rést jelképezi, ami a nőt nővé teszi... - és elpirult. —És ez is logikus, mert a nő jele a férfi jelének tükörképe.
—Na most - folytatta - e négy jelből is már rengeteg minden más fogalmat lehet képezni! Például ez:
YY — azt jelenti hogy liget, mert 2 fa van egymás mellett. Ez meg:
YYY — még több fa, tehát erdő. Sőt van ilyen jelünk is:
YYYY — ez a dzsungel.
YYYYY — ennyi sok fa meg már azt jelenti: „világ”.
XX — ez két ember, tehát barátok.
XXX — ez a „csoport” jele.
XXXX — ez a „tömeg”.
XY — ember a fa mellett, vagyis „pihenés”.
YYXYY — ember a dzsungelben, vagyis: „eltéved”.
YYΛYY — férfi a dzsungelben: „magány”. Persze hogy magányos, hiszen nincs mellette nő!
ΛΛ — Két férfi, tehát „csapat”.
ΛΛΛ — Még több férfi, tehát „horda”.
ΛΛΛΛ — Még ennél is több férfi: „hadsereg”.
ΛVΛV — Férfiak és nők: „nép”.
ΛV — egy férfi és egy nő: család.
VΛ — ha azonban a nő jele van elöl, akkor „házaspár”.
VV — két nő jele együtt: „veszekedés”, mert mifelénk úgy hiszik, a nők állandóan veszekednek, ha magukban vannak.
ΛVV — Ha azonban van egy férfi is a nők urául, akkor az már „hárem”.
VY — az ember a fa mellett jelentette a „pihenést”, ha azonban a nő teszi ezt, annak jelentése: „lustaság”. A nő nem pihenhet. Csak lusta lehet...
ΛY — férfi a fa mellett: várakozás.
ΛVΛ — Két férfi közt egy nő: „féltékenység”.
ΛΛVΛΛ — nő a hadseregben: „nemi erőszak”.
ΛXV — férfi és nő közt, vagyis családon belül egy másik ember: „gyerek”.
ΛYV — A férfi és a nő is ott vannak a fa mellett: „otthon”. Nálunk ugyanis nőnek akkora nagy és dús lombú fák is, hogy a szegényebbek nem is építenek saját házat, csak meghúzzák magukat egy ilyen fa lombsátra alatt, ez az ő otthonuk. Illetve a gazdagok is, ha olyan tényleg igazán hatalmas az a fa.
ΛYYV — Ha már két fából is áll az otthon, az a „gazdagság” jelentéssel bír.
ΛYYYV — Ennyi sok fából álló otthon már „palota”.
ΛXX — Egy férfi, sok ember előtt: „király”, vagy „uralkodó”.
ΛXXX — Még több ember előtt: „hatalom”.
ΛYY — A férfi aki sok fának az ura: „ország”, mert abban sok fa van, és mind fölött van egy úr.
ΛYYY — Még több fával: „birodalom”.
ΛYYYYY — A világ ura, vagyis: „isten”.
ΛYΛ — férfiak a fa ellentétes oldalán: „ellenség”.
—Na és most ha...
—Elég, elég! - kiáltotta Roi. —Hiszen ezt teljes képtelenség megjegyezni!
—Hogyhogy?! Hiszen mind teljesen logikus!
—Akkor is. Hogy mást ne is mondjak, a legutóbbi példád alapján, mondhatnám hogy az nem „ellenséget” jelent, hanem „munkáscsapatot”, akik amiatt veszik körbe a fát, hogy kidöntsék, vagy leszüreteljék a termését! De a többi szimbólumcsoportra is akármikor kitalálok valami teljesen más, de hasonlóan logikusan hangzó jelentést! És akkor még nem beszéltem arról a problematikáról, amit a ragozás jelent, meg ott vannak a bonyolultabb fogalmak, elvont dolgok... mondjuk a „tegnap”, vagy a „hiába”... Ennyi mindent iszonyú nehéz fejben tartani. Gondolj bele, egy nyelvben van legalábbis százezer szó, még akkor is ha holmi „egyszerű” nyelv, s mindhez észben kell tartani, miféle képecske vagy képcsoport társul hozzá! Az én írásrendszerem sokkal jobb. Az ugyanis betűkből áll, s emiatt hangokat jelöl. Például...
—Majd később, Roi! - szólt Pucsakaci. —Szerintem könnyen meggyőzöd majd az őslakókat az írásrendszered előnyeiről, hiszen ezen előnyök óriásiak és nyilvánvalóak! De ne most. Én ugyanis azt hiszem, meg is beszéltünk mindent amit kellett. Most menjetek haza, van rá egy hetetek hogy összepakoljátok amit vinni akartok, és eladjátok amit nem akartok magatokkal vinni. Ide a székházam zárt, belső udvarára szállítsátok minden cókmókotokat, ahogy ideérkezik, én innen máris bepakoltatom az űrhajóba. És nem, nem fogom nézni, melyik csomag kié! Összevissza lesz bepakolva, ahogy épp érkezik. Szerintem ugyanis minden közös, mert ezentúl egymásra lesztek utalva. Ha másképp gondoljátok, majd veszekedjetek rajta a bolygón, ha odaértetek, már persze ha ezt megengedi nektek Iván cár, az uralkodótok... amit kétlek. Megtippelem ugyanis, ő úgy gondolja, hogy tévedek, mert ez amit idehoztok, mégsem közös, hanem minden az övé, hehehe... aki egy hét múlva nem lesz itt, lemarad, ugyanis nem várok tovább, mert minden nap késlekedés azt eredményezi, hogy több ilyen bájos madárembert ölnek meg a hódítók ott! Tehát elmehettek!

	El is mentek, de tényleg csak az „aspergeresek”... mert Ília, a „madárlány”, ő természetesen nem mehetett sehova, ő Pucsakacinál lakott, csakúgy, mint Iván cár és a felesége, Anasztaszija. A cárnak pedig Pucsakaci azt mondta, hogy szerinte a legjobban úgy cselekszik, ha lesi, melyik résztvevő mikor hoz csomagot, és kikérdezi arról, nagyjából mi van benne, mi mire való, hogy legalább nagy vonalakban legyen fogalma arról, miféle „erőforrásokkal” is rendelkezik majd az új világban a kezdeti időkben!
—Igen, ez bölcs gondolat - bólogatott a cár - így is teszek, de egyben fel is jegyzem az ideérkezők nevét, s hogy mihez értenek jól! Mert ugye miért is ne kezdjem az uralkodásomat egy népszámlálással, még ha egyelőre kicsinyke is a népem...

	S így aztán ahogy a következő napokban mind többen hozták el a motyójukat a székház udvarára, ezzel bizonyítva utazási hajlandóságukat, szépen kezdett hosszabbodni a cár lajstroma, még ha nem is ABC rendben:

—Vé, férfi, író, költő.
—Mán, férfi, számítógépprogramozó, hobbyja az operációs rendszer írása
—Jurun, férfi, számítógépprogramozó, hobbyja a programnyelvek alkotása
—Lília, énekesnő
—Tionia, énekesnő
—Roi, férfi, filológus, írásszakértő
—Annia, nő, grafikus, festőművész, webdesigner
—Rorcsa, nő, grafikus
—Albek, férfi, zeneszerző
—Lézia, nő, zeneszerző
—Tegma, nő, zeneszerző
—Bré, férfi, lakberendező
—Csár, férfi, költő
—Omcsa, nő, költő
—Rubijádi, férfi, matematikus, feltalált egy új mértékegység-rendszert.
—Háma, férfi, mesterszakács
—Dzsum, férfi, szobrász
—Himbrilla, nő, ékszerkészítő, állatpreparátor, hobbyja a műborostyán-készítés
—Lumza, férfi, hangszerkészítő
—Zsré, férfi, filmrendezőnek tanult de sose tudott elhelyezkedni a szakmában
—Umma, takarítónő, de mindene a kézimunkázás
—Domdof, férfi, géptervező.

Elvileg ennyi embert hívott meg Pucsakaci... De kiderült, hogy valaki pletykálkodott, miután elment hogy összekészítse a vinni óhajtott holmikat, s így bizony híre szaladt annak, hogy Pucsakaci megint szervez valamit!
	Ezt Pucsakaci tulajdonképpen nem bánta, szerette ha gyakran emlegetik a nevét... Sőt, ezt tudta is róla mindenki, de annyira, hogy azonnal úgy is gondolták a legtöbben, talán nem is a „felszabadító csapat” tagjai közül pletykálkodott valaki, hanem Pucsakaci szivárogtatta ki a leendő akciót...
	Mindenesetre, még öt nap is hátra volt az egy hétből, mikor már többen is érkeztek a médiacézár székházához, azzal, hogy ők is szívesen elmennének arra a bolygóra telepesnek!
—Akkor is, ha onnan soha nem lesz visszatérés?! - kérdezte szigorú arccal Pucsakaci.
—Ugyan már, hogy a fenébe ne lenne visszatérés, - felelte erre egyikük - nyilván nem lesz mindennap mód erre, ezt én is tudom, de te Pucsakaci biztos ellátogatsz majd oda időnként, s akkor ha valakinek ott nem tetszik, majd visszahozod!
—Na ez az amit azonnal elfelejthetsz! Mert persze hogy majd ellátogatok oda, naná - de azt te valószínűtlen hogy megéld! Megfogadtam ugyanis, hogy ötven évnél előbb nem zavarom meg őket, hogy ne befolyásoljam a fejlődésüket!
—Nem hiszem én ezt, annyi időt te se élsz meg, s biztos kíváncsi vagy!
—Az vagyok. Ámde megengedhetem magamnak e várakozást, mert nyílt titok hogy igen jóban vagyok a csiszíkkel, s ők nemrég teljes genetikai kozmetikázást végeztek a testemen! Sőt, nem sokkal ezután a tutuk is megtették ezt nekem, mert velük is jóban vagyok, legalábbis némelyikükkel, így aztán megtették nekem, hogy meghosszabbították az életemet, röpke plusz háromszáz esztendővel, szóval ha örökéletű nem is vagyok, de bőven megengedhetem magamnak, hogy várjak fél évszázadot valami társadalmi kísérlet eredményére! Továbbá, biztos lehetsz abban is, ezen háromszáz esztendő alatt mindent elkövetek a kapcsolataim még szorosabbra fűzésére velük, s remélem, a vége felé újra generálozzák majd a testemet, hogy megint éljek háromszáz újabb évig... vagy akár tovább is. Tehát engem semmi se sürget... De aki oda megy, hát az vagy él eddig vagy nem, de inkább az utóbbi!
	E szavakra többen eloldalogtak - ám azért mégse mindenki. És aki maradt, mind követelte, hogy Pucsakaci igenis vigye el őket is arra a bolygóra!
	Pucsakaci kissé eltöprengett, mert élt a gyanúval hogy ezek nem mindegyike aspergeres, sőt, még csak nem is zseni, egyszerűen kalandvágyók... na de ha megtagadja az elvitelüket, rossz hírét költik majd neki, megharagszanak rá... Végül azonban felderült az arca.
—Sajnálom, de nem én döntöm el, hogy jöhettek-e!
—Hát?!
—Természetesen az, aki ott a király lesz! Vagyis Iván cár! Jöjjetek, bemutatlak benneteket neki... Aztán majd ő dönt, hogy hogyan s miként legyen veletek!
	El is vezette őket a cár elé, s mondta hogy ezek is szeretnének Iván cár alattvalói lenni. Elfogadja-e őket az uralkodó?
	Iván végignézett rajtuk. Szúrósan, komoran. Majd felállt. Jócskán magasabb volt, mint az újoncok bármelyike.
—Örömmel hallom, hogy a szolgálatomba óhajtotok lépni. Természetesen boldogan elfogadom a szolgálatotokat, mert mindig örvend a szívem, ha népem s hű híveim száma megszaporodik! Úgy tekinthetem hát, készek vagytok hűségesküt tenni nekem, s ezentúl éltetek és halálotok az enyém?!
	Páran valami „igen”-féleséget nyöszörögtek, de cseppet se hangosan és lelkendezve, inkább alig elhalóan. Iván cár arca igen komor volt!
—Jó ha tudjátok, én valóban örvendek ha több embernek vagyok a királya, ámde mégis az a véleményem, inkább legyenek alattvalóim kevesebben, akár sokkal de sokkal kevesebben is, ám mind megbízhatóak, akikkel nincs gond, s akik vita nélkül engedelmeskednek minden szavamnak! Tudom már, mi az hogy „demokrácia”, de ott azon a bolygón ilyesmi nem lesz, abban az országban biztos nem, ahol én leszek a király! Még a látszata se! Hallani se akarok ilyesmiről! Amikor a Rúsz cárja voltam, akkor is azt az elvet követtem, hogy alattvalóim legyenek inkább kevesebben, de megbízhatóak, mert egy kis de összetartó csapat mindig hatékonyabb, mint egy nagy de gyülevész csürhe, akiknek tagjai ezer felé húznak! Ezért akikben nem bíztam, azt az én világomban mind ki is végeztettem... És természetesen mindenféle cifra módon, látványosan, hogy aki végignézi, annak is elmenjen a kedve az ellenkezéstől... néhányat egyenesen a saját kezemmel küldtem a Teremtő elé... sőt, ezek száma akikkel magam végeztem, nem is volt kevés! Emlékszem, egy alkalommal egy több mint háromezer nevet számláló listát küldtem ki a pópáknak, hogy imádkozzanak ezekért a szerencsétlenekért... holott utólag rájöttem hogy hanyag voltam, s nem is került fel mindenki arra a listára, akinek pedig ott lett volna a helye...
	Kis szünetett tartott, majd Pucsakacihoz fordult.
—Ezek olyan sápadtak, mondd, te talán nem hoztad a tudomásukra, hogy kiérdemeltem a „Rettegett” ragadványnevet?!
	Ezután ismét az újoncokra nézett.
—Jöhettek mind. Ha akartok. De fogadjatok meg egy jótanácsot: mielőtt végső döntést hoztok, előbb nézzetek meg pár történelmi filmet, ami rólam szól! Most tehát távozzatok, aztán majd az jöjjön, aki komolyan gondolja...

	Akadtak azért olyan jönni kívánók is, akiket sokkal kedvesebben fogadott a cár. Utolérhetetlen érzéke volt ugyanis arra, hogy már első pillantással észrevegye valakin, neki való ember-e, azaz olyan, akivel vélhetőleg nem lesz sok baja, aki nem egyszerűen kalandvágyból, ifjonti meggondolatlanságból ajánlkozik az útra, hanem valóban ott a helye a cár új népében!
	Egyik alkalommal például egy harminc év körüli nő kereste meg őt, s mondta hogy vele tartana. Négy férfi kísérte, de azok nem akartak Iván cárral tartani, csak amiatt jöttek el most, mert ők cipelték a nő nyolc hatalmas bőröndjét.
—Én már el is adtam mindenemet - mondta a nő a cárnak - s a pénzből felszerelkeztem az útra! Tegnap reggel hallottam hogy mi a helyzet, hogy Pucsakaci miféle expedíciót szervez, s azonnal tudtam, hogy köztetek a helyem! Reggel nyolckor álltam munkába, kilenckor hallottam meg a hírt, fél tízkor már fel is mondtam, siettem haza, délután háromra már el is adtam a házamat, mindenemet, bár tulajdonképpen áron alul... Estére pedig meg is vettem ami kellett... Itt van minden e bőröndökben!
—Halljuk akkor, mi van azokban!
—Hát tudod felség, az én nevem Livenna, és sebész vagyok. És állítom neked, kiváló sebész! Sajnos azonban mifelénk csak szavakban van egyenjogúság... Van ugyan munkám, évek óta a szakmámban dolgozom, de a felét se kapom annak a fizetésnek, amit pedig a nálam gyakorlatlanabb férfikollégák is megkeresnek! Előléptetni se akarnak! És ez engem sért. Hanem nálatok egészen más lenne a megítélésem, azt hiszem! Kétlem, hogy volna mégegy sebészetek, de ha mégis, akkor se kéne annyi más sebésszel versengenem, mint most itt! De különben is... Tettem róla, hogy engem nálatok nagyon szeressen mindenki! Mert e bőröndökben nem akármi van ám! Hallottam, hogy ahova mennétek, ott azoknak a szegény kis madáremberkéknek a hódítók elvágják a szárnyfeszítő ínszalagot! Iszonyatos! Na de hát én épp sebész vagyok...! Ráadásul, elárulom ezt is, sőt, mi az hogy elárulom, büszkén hírdetem, kifejezett szakterületem épp a sportorvoslás, a sportolás közben szerzett sérülések gyógyítása, márpedig tudd meg Iván cár, hogy sportolás közben fölöttébb gyakori a boka hátulján levő úgynevezett Achilles-ín szakadása! És én épp ennek gyógyításában kifejezetten profi vagyok! Mondhatom, eseteim majdnem felét ez teszi ki! Na és ez talán a legerősebb ín az emberi testben, kétlem én, hogy a madáremberek szárnya szélén ennél erősebb lenne az ín, hiszen ők sokkal kisebbek mint mi, ráadásul azt hiszem azt valami jól hozzáférhető helyen vágják el nekik, középtájon, tehát még műtenem is könnyebb lesz, mint az embereknél ott alul, a boka közelében! Itt ebben a nyolc bőröndben mind csupa olyasmi van, ami efféle műtétekhez jól jöhet. Ha jól számoltam, elég nagyjából háromszázezer műtét végzésére, márpedig ennyit akkor se tudok elvégezni talán, ha száz évig élek... Egészen biztos vagyok benne, akiket meggyógyítok, azután mind nagyon fognak szeretni és tisztelni, és ennél szebbet el se tudok képzelni a magam számára, de meg persze ez amúgy is nemes és jólelkű cselekedet, segíteni másokon... Ugye veletek tarthatok?!
	Most bezzeg nem kezdett el a cár azzal anekdotázni, hogy hány fős halállistát küldözgetett régebben a templomokba! Odalépett Livennához, átölelte - a nő magas volt, de így is alig ért a feje búbja a cár nyakáig - s így szólt:
—Nagyon örvendek a jöttödnek, kedves leányom, mindigis sokra becsültem a gyógyítókat, de azokat is, akik akár tudás híján is, de legalább szándékoznának segíteni a szenvedőkön! Gyere, bemutatlak a feleségemnek is, ő maga is kiváltképpen szelíd és jóságos nő, mély a hitem abban, hogy pillanatokon belül pompás barátnőkké lesztek!

S így felkerült a listára ez a „tétel” is:

—Livenna, sportorvos, ínszakadás-specialista

Alig tért vissza feleségétől Iván cár, mert személyesen vezette el a cárnéhez Livennát, kiderült hogy várja már őt egy újabb jövevény! Egy fiatal, húsz évesnél alig többnek kinéző fiatalember. A cárt megpillantva a lehető legalázatosabban a földre borult, s mintegy a talajnak beszélve kérte, engedje meg a jó cár, hogy felemelkedjék onnan, s pillantását reá szegezhesse!
—Hát nézz rám, nem bánom - bár meglepsz a szavaiddal, mert azt azért már tudom, hogy itt a ti világotokban az efféle fokú tiszteletadás igazán nincs szokásban!
—Persze hogy nincs, felség, így igaz ahogy mondod... de nagyon félek hogy másképp, ha nem mutatom ki irántad érzett feltétlen alázatomat és engedelmességemet, nem fogsz befogadni az expedícióba!
—Mert...?
—Mert én egy nyomorult bűnös vagyok! Látod, szép az arcom, fiatal is vagyok, nem is nagyon gyönge, még ha nem vagyok is valami erőművész... mégis... szóval, nagy az én vétkem, mert már sokat voltam ám börtönben... méghozzá nemi erőszakért!
—Na de ha szép is vagy, nem is egy nyámnyila éhenkórász, hogyhogy nem találtál még nőt, akinek kellenél?!
—Találnék én olyat bőven... legalábbis találtam volna régebben, amíg még... szóval, amíg ki nem derült, hogy én... mert, szóval, hát muszáj kimondanom még ha agyonversz is miatta... bár az talán nem is volna nekem a legrosszabb... szóval, én azt a dolgot kizárólag kislánykákkal élvezem! Olyan picikékkel, olyan nyolc évesekkel, vagy legfeljebb tíz évesekkel! Persze nem az életkor a lényeg, hanem csak az, hogy semmiképp se legyen magasabb mint mondjuk úgy másfél méter, és persze azért ki is nézzen valahogy... Tudom hogy ez milyen felháborító, hogy undorító, hogy gazemberség, hogy roppant bűn... én magam is mélyen megvetem magamat miatta... próbáltam mindent, de hiába... hiába nézem akár a legdisznóbb pornófilmeket is, ha azokon felnőtt nők vannak, egyszerűen nem tud érdekelni. Épp emiatt persze a felnőtt nők nem is kell hogy féljenek tőlem, egyszerűen nem érdekelnek, mintha nem is lennének... Na de most hallottam az imént, pár órája sincs, hogy ti hova mennétek... és hogy ott egy igazi, felnőtt nő se magasabb mint százharminc centi, sőt, akár alacsonyabb is... Ez meg telibe épp az a méret, amit én szeretek! És ők felnőttek, nem gyerekek, ha velük lennék, az nem volna bűncselekmény, meg megvetendő se... Az meg hogy szárnyuk van, hát engem igazán nem zavar, az csak olyan, mintha egy bő ujjú ruhában lennének, nem gond nekem. Na és én arra gondoltam, igazán nem lenne nehéz dolgom hogy megszerezzek egy olyan nőt ha veletek tarthatnék, akár még nem is egyet de sokat is, mert biztos hogy lesz ott olyasmi hogy csata, és akkor megmentenék párat a foglyok közül, valamelyikük csak a feleségem lenne ha szépen kérem, hálából, vagy mert mellettem biztonságban érezné magát... Felség, tudom én hogy egy gyalázatos gazember vagyok, de ott nekem jó lenne, ott nem lenne muszáj már gazembernek lennem, és neked is hasznodra lehetnék, mert nálam bátrabb senki se volna ha csatába kell vonulni, mert én az életem akármiféle kockáztatása árán is meg akarok szerezni magamnak egy efféle pöttöm szépséget, akihez már jogom van, akivel nyugodtan lehetek akárhányszor úgy, hogy nem kell miatta a börtöntől félnem, és mások megvetésétől se... Nekem ez mindennél többet érne! Gondolj bele kérlek, ha csak egyetlen ellenséget ölök is meg, az neked már tiszta haszon! Mindenre kész vagyok, csak adj nekem erre lehetőséget!
—Jól van, megkapod! Mi is a neved?
—Merkír, felség!
—Akkor, Merkír, mostantól úgy tekintelek, mint aki szintén az alattvalóm! Sőt, még azt is megteszem neked, hogy megígérem, e vallomásod köztünk marad. Senkinek nem mondom el, amíg valami olyasmit el nem követsz, hogy megharagszom rád miatta. A bűnbánó bűnösnek úgyis illik adni egy lehetőséget. De jó ha tudod, ha megharagítasz, akkor se sok az esélye annak, hogy úgy állok bosszút, hogy kiteregetem a múltadat. És börtönbe se fogsz kerülni. Akkor egyszerűen agyon leszel verve. Már a legislegelső eltévelyedésednél is. Személyesen verlek agyon. Én azt már csak úgy szoktam, mert magamban bízom a leginkább! Értesz engem?!
—Igen, felség, és nem lesz baj velem!
—Biztos vagy benne, kibírod addig, amíg eljutunk oda, a madárnők közé?!
—Persze, hogyne, fél évig is, ha muszáj! Sőt, hiszen most már minden más, hogy már reménykedhetem...!
—De nem szeretném, ha hirtelen rámásznál Íliára. Őt ugyanis Vé barátom a magáénak tekinti, s bár Ília még nem mondott hivatalosan igent, de szerintem csak amiatt mert élvezi hogy udvarolnak neki, ám igazából már ő is döntött, s úgy, hogy magát Vé feleségének tartja. És ő épp oly aprócska, amilyeneket te szeretsz. Szóval, ha netántán te mégis... érted ugye... Akkor nem jössz velünk. Akkor maradsz itt. De örökre, és hullaként! És még arra se lesz sok esélyed hogy legalább gyorsan halj meg, mert messze valószínűbb hogy órákba is beletelik majd, s eközben pokoli kínokat szenvedsz majd el! Ha nem hiszel nekem, nézz csak utána a történelmi feljegyzésekben, mi mindent írnak rólam ezt illetően! Persze nem minden igaz amit híresztelnek rólam, de gondolkozz el rajta, ha a leírt dolgoknak csak egyetlen ezreléke is igaz, már az is milyen iszonyatos lesz neked! Gondold el, valami oka mégiscsak kellett legyen annak, hogy kiérdemeltem a „Rettegett” nevet!
—Á, nem lesz semmi baj, házinyúlra nem lövök, én nem vagyok olyan, a korábbi ügyeimet se a közelben követtem el, már csak óvatosságból is... Sőt, hát én perverz vagyok ugyan de nem egy hülye perverz, és mindig megvetettem én magam is mélyen azokat az idiótákat akik a szomszéd lányt kapják el, aztán persze hogy egykettőre lebuknak! Nem azért vetettem meg őket mert perverzek, hanem mert segghülyék! Olyasmit én sosem tettem... Meg hát mondom, így minden más, hogy van rá reményem hogy lesz egy saját picike csinibabám... Persze hogy nem ugrok rá, nem vagyok olyan hülye... annyira nem... de ha már őt említetted felség, megkérlek, adj rá lehetőséget hogy beszélhessek vele, akár felügyelet alatt is ha mégse bízol bennem, mert szeretném őt kikérdezni, miként udvarolhatnék sikeresen az ő fajtája beli nőknek!
—Jól van. Szólj Pucsakacinak hogy befogadtalak, s pár óra múlva majd beszélhetsz vele, Íliával, de biztos ami biztos, a feleségem is ott lesz...
—Persze, persze, nyugodtan ott lehet, és nagyon szépen köszönöm a bizalmat felség, ez eddigi életem legboldogabb napja mert van már reményem...! De épp emiatt nem lesz semmi baj, tényleg csak beszélgetni szeretnék vele, mert biztos jobb lesz úgy a leendő feleségemnek is, ha tudom miként kell arrafelé bókolnom a lányoknak... Semmi rosszat nem akarok, különben is rém hülye dolog lenne épp most agyonveretnem magamat, amikor csak egy vagy két hét kérdése, és megvan az örök boldogságom!
—Hát persze. Na de az ilyen fickók mint te, nem az önuralmukról híresek. Én elhiszem neked, hogy minden szavadat amit most mondtál, halálosan komolyan gondolod. De biztos korábban is fogadkoztál sokat, hogy soha többé olyasmit nem teszel, ugye?! Aztán mégis jött olyan pillanat, hogy nem tudtad megállni... Az nagyon rendben van hogy most tele vagy elszánással, hogy nem engedsz a pillanatnyi kísértéseknek, de jobb az óvatosság! Különben is, ha én megengedek valamit, az onnantól már az én felelősségem is! Ezért király a király. De hogy megerősítsem a kitartásodat és lelkesedésedet, megígérem, hogy igyekszem majd ott azon a bolygón a legislegelső feladatomként egy madárlányt szerezni neked. Sőt, ha csak lehet többet is! És valószínűleg lehet. Arrafelé ugyanis teljesen elfogadott dolog a háremtartás. Igaz hogy a legtöbb férfinak ott csak egy felesége van, de aki gazdag, nyugodtan tarthat többet is, márpedig afelől teljesen biztos lehetsz hogy ott mi leszünk a legisleggazdagabbak, erre én magam vagyok a garancia! Tehát tényleg tartsd észben hogy nagyon nem lenne bölcs dolog agyonveretni magadat Ília miatt, mert még a túlvilágon is rajtad röhögne minden lélek, amiért kivégeztetted magadat napokkal azelőtt csak, hogy egy egész pompás háremed lehetett volna! Biztos is hogy te lennél minden idők legpancserebb szamara!
—Nem, nem, nem leszek ilyen hülye, felség, és nagyon szépen köszönöm neked megint! Esküszöm ha megkapom az én kis madárkámat, nálam hűbb híved soha se lesz, az lehetetlen!
—Jó, de ne feledd: én komolyan vettem e mostani szavaidat...! Menj akkor most Pucsakacihoz...
—Inkább most akkor azonnal hazaszaladok, eladom amim van, veszek néhány dolgot aminek szerintem örülünk majd azon a bolygón, és azzal jövök vissza!
—Nagyon okos gondolat, tedd akkor azt!

Pucsakacit így aztán Merkír előtt egy másik látogató kereste meg. Egy Hobrán nevű férfi, mondta hogy ő is velük tartana, márpedig ő tutira aspergeres, erről papírja is van, „hivatásos dilidoki által kiállított félcédula”, ahogy nevezte nem kevés öniróniával.
—Ha az vagy, az még önmagában kevés nekem. Kell hogy legyen valami bizonyíték a zsenialitásodra valamilyen területen, vagy legalábbis valami megszállottság, hobby...
—Az van, az van, naná! Nekem a szakmám irodalomkritikus. De kiutáltak mindenhonnan, mert, mert...
—Mert mindenkit lecsepültél a sárga földig?
—Á, az nem lett volna baj, nálunk ez szinte követelmény... Nem is igazi kritikus az, aki úgy ne vélné, hogy ő hivatalból jobban tudja milyen egy jó mű, mint akár a bestsellerlista elején álló világhíres írók... Nekünk mindőnknek meggyőződésünk, hogy nekünk „abszolút ízlésünk” van... Hanem, hanem... szóval, nem az írókkal van a baj, hanem a többi kritikussal! Meg a mindenféle más irodalmárokkal, bölcsészkarosokkal... ugyanis nekem az a mániám, ha ezt érted hobby alatt, hogy megalkottam az irodalmi műfajok egy teljesen új kategorizálási rendszerét! Mert az a régi beosztás hogy tragédia, komédia meg egyebek, merő külsőségekre épül, és túlságosan nagy skatulyák is. Én azonban a rendszeremet arra építettem, hogy a mű az olvasó milyen rejtett vágyát, szándékát elégíti ki - természetesen csak képzeletben, na de hát minden irodalmi mű azért születik, hogy efféle képzeletbeli kielégülést nyújtson azon hiányokra, melyeket a való életben el kell szenvednie az olvasónak... elvégre mindenki szeretne király lenni, vagy hódító, vagy milliárdos, vagy megszerezni magának valami csodaszép nőt, vagy ha nő az olvasó akkor szívesen lenne egy gazdag és szép és kedves herceg felesége... Meg aztán van olyasmi is ugye hogy vágy a világ megismerésére, tudományos felfedezésre, erről sok sci-fi szól... De lehet vágya valakinek a világból való kivonulásra is, vagy akármi... Szóval, én nem a műveket kategorizáltam, hanem az efféle vágyakat. Aztán meg besoroltam a műveket, hogy mely vágyakat elégítik ki... vagy esetleg, mely vágyakkal kapcsolatban mutatják be, hogy az igenis nem fog kielégülni... Na és ezt a rendszeremet közzé is tettem... hát azonnal iszonyatos lett a felzúdulás! Mert hogy merek én megváltoztatni egy több évszázados hagyományt! Minek képzelem én magamat! Nem tisztelem a nagy elődöket, a klasszikusokat, szembefordulok a szakma alapelveivel... Meg más ilyesmik. Szóval ment a sárdobálás ezerrel. Gondolom azonban, azon az új világon még nincs az irodalomkritikának és a műfaji kategorizálásnak kialakult hagyománya, ott az lenne a hagyomány amit én teremtek meg...
—Hát, hát... - kezdte Pucsakaci - értelek, de van a leendő telepesek közt már egy írónk, Vé a neve, és attól tartok nem lelkesedik majd egy kritikusért! És nem lenne jó, ha a közösségben már az elején viták gerjednének, pláne veszekedések!
—De hát te sosem bánod, ha vita vagy akár nagy veszekedés is van a műsoraidban.
—Igaz, sőt, kifejezetten örülni szoktam az olyasminek, mert az teszi színessé a műsort! De tudod, ez ami most készül, ez nem műsor. Ez komoly. Én legalábbis annak szánom, nagy társadalmi kísérletnek. Amitől úgy „mellesleg” milliók élete is függ. Mármint az őslakosoké. Most úgy érzem, itt a nagy lehetőség, hogy tényleg valami maradandót hagyjak magam után.
—Esetleg az megoldható lenne, hogy beszéljek vele? Azzal az íróval?
—Az igen. Sőt, épp itt is van, mert hamar elintézett mindent, nemrég megjött a csomagjaival... Várj itt, idehívom!

	Amikor Vé megtudta miről van szó, hogy jönne egy irodalomkritikus is, eleinte valóban nem volt oda a lelkesedéstől.
—Nem is titkolom, hogy úgy ahogy van utálok minden kritikust, mert miért is szeressem őket!
—Mindig csak negatív kritikákat írtak rólad?
—Az még nagyon jó lett volna nekem. De egyszerűen észre se vettek, agyonhallgattak!
—Na de azon a bolygón jódarabig te leszel az egyetlen író, muszáj leszek veled foglalkozni ha nem akarok meggebedni az unalomtól, szó sem lehet róla hogy agyonhallgassalak, én leszek a legboldogabb ha befejezel egy új művet, mert lesz megint valami amit elemezhetek, kivesézhetek és kategorizálhatok!
—Miért nem elemezgettél engem már korábban?!
—Na de ha eddig a létezésedről se tudtam! Miket írsz?
—Miket, miket... amihez éppen kedvem van! Többnyire áltörténelmi regényeket, meg utópiákat, némi scifivel vegyítve... meg szerelmes regényeket, misztikus micsodákat is, heroikus fantasztikumot, szóval szerintem nehéz besorolni, van mindenből egy kevés bennük. Ami épp jön, amit ihlek!
—Hú, na ennek nagyon örülök! Imádom azokat a műveket, amiket a régi felosztás szerint nehéz beskatulyázni! Általában ugyanis épp ezek a legjobbak! Meg persze, épp ezeknél mutatkozik meg a legjobban az én besorolási rendszerem nagyszerűsége, mert annak ezek a művek se okoznak gondot, mert hiszen itt is csak arról van szó, hogy meg kell határozni a vágyakat amiket kielégítenek...
—Miféle vágyakról beszélsz?
	Erre Hobrán ismertette Vével az ő rendszerét, persze most még csak vázlatosan. Ám így is már elérte a célját, mert Vé egészen belelkesült tőle.
—Ez igen! Hiszen ez nagyszerű! Ez valóban valami egészen új, és teljesen logikus is! Hű, ember! Már tudom is, a legújabb művembe bele is veszem ezt a felosztást, írok róla, mert tudod abban a műben szerepel majd egy nép ami nagyon logikusan él, hát akkor meg illik hogy az irodalmi művek besorolása is valami logikus alapra épüljön! Sőt, sőt... úgy kéne, hogy abban szerepeljen valami szerencsétlen fickó, akit senki se becsül, de végül találkozik a királlyal, de nem tudja hogy az a király, nem ismeri fel, de beszélgetni kezdenek, elmondja neki ezt az ötletét... hohó! Igen, és persze a bölcs király azonnal felismeri hogy ez mekkora szellemi lelemény, és megteszi valami... eh, most nem ugrik be hogy minek teszi meg, de majd kitalálom, kap valami jelentős posztot... Muszáj hogy kapjon, mert én csak olyan műveket írok, amiknek jó a végük!
—Ez komoly?!
—Naná, biztos is hogy írok erről, mert...
—Úgy értem, tényleg csak olyan regényeket írsz, amiknek jó a végük?
—Még szép, egyszerűen gyűlölöm és utálom azokat amik nem olyanok, mert rühellek szomorkodni! Nemhogy én nem írok rossz végűeket, de nem is olvasok olyant. És ha véletlen mégis elolvasok olyasmit mert eleinte azt hiszem hogy nem olyan, de közben meg mégis olyan, na attól az írótól soha többé nem is olvasok már semmit, mert úgy gondolom hogy becsapott! És egyszerűen fel nem foghatom, miért épp a dráma meg a tragédia az, amit a nagyontisztelt akadémikus ítészek oly sokra becsülnek, mint a „legnemesebb” műveket, mert ha rajtam múlna, ezeket egyenesen be is tiltanám! Habozás nélkül! Máglyára minddel! Nemcsak az ilyen könyvekkel, de akár az íróikkal is! Én szeretek optimista lenni, ami amúgy is nehéz a világunkban, nem hiányzik nekem hogy még némely írók direkt azon is igyekezzenek hogy elszomorítsanak, amikor a könyvüket a kezembe veszem! Ha te másként vélekedel, jobb is ha távozol, mert állandóan csak veszekednénk, és hiába is volna minden, mert úgysem tudsz meggyőzni!
—Elhiszem, reménytelen volna valóban hogy meggyőzzelek ennek az ellenkezőjéről - ugyanis teljesen egy véleményen vagyok veled! Szerintem aki leül olvasni, azért teszi, hogy szórakozzék. Na most az egyénenként nagyon különböző lehet, hogy ki miféle sztorit tart szórakoztatónak, de legalább az az egy teljesen biztos, hogy ha elszomorodik, akkor szomorú lesz, tehát nem szórakozik!
—Úgy van, úgy van, szívemből szóltál! Legfeljebb elenyésző százalékban élhetnek olyan fazonok akik direkt azért olvasnak hogy szomorkodjanak, de azok szerencsétlen elmebetegek akiket kezelni kell, és nem az ízlésüket kiszolgálni! Pláne nem az ő perverz és kificamodott ízlésüket megtenni normának, sőt példaképnek, ráerőltetve ezáltal a normális többségre!
—Teljesen egyetértek! És főleg nem szabadna megengedni, hogy normális gyermekeket megfertőzzenek az iskolákban, azt tanítván nekik, hogy épp az az irodalom a jó, ami elszomorít!
—Úgy van, ez a gyermekek szellemi megrontása, elmehülyítés! Megnyomorítják a józan gondolkodásukat!
—Ráadásul intézményesen, bűnszövetkezetben, folytatólagosan, tömegméretekben! Az ilyen iskolákat nem is iskolának kéne nevezni, hanem „gyermeksatnyító intézménynek”!
—Igen, igen, ami most megy, az egyenesen az emberiség elleni bűntett!
—Milyen kár, hogy nem lehet betiltani!
	Pucsakaci vigyorogva figyelte a párbeszédet.
—Úgy látom, rokonlelkek találkoztak! Nos, akkor ha Vé barátunk hozzájárul, hogy egy irodalomkritikus is a társa legyen...
—Naná, egyelőre úgy tűnik, életem legjobb barátjára találtam!
—Helyes. Akkor van egy jó hírem: simán betilthatjátok akármelyik nektek nem tetsző műfajt! Más se kell ehhez, csak hogy meggyőzzétek erről Iván cárt! Biztosak lehettek benne, azután minden író legfeljebb egyetlen olyat írhat, ami megszegi e szabályt. Többre ugyanis nem lesz módja...
—Igen, de attól félek, a cár nem tartja majd olyan fontosnak ezt a kérdést hogy foglalkozzék vele, sőt még meg is haragudhat ránk, hogy ilyen jelentéktelenségre pazaroljuk az ő idejét!
—Most amíg el nem utazunk még, van bőven ideje. De meg egyszerű a helyzet: előbb beszéljetek Anasztaszijával! Iván cár ugyanis lehet mindenki más számára „Rettegett”, de a feleségét illetően, hát... szóval, nem, nem papucsférj, az nem lenne helyes szó... de valami másfajta értelemben akkor is a hatalmában van! Egészen biztosak lehettek benne, ha Anasztaszija komolyan akar valamit, azt a cár megteszi! Sőt, szerintem még csak nem is kell olyan igazán komolyan akarnia azt a valamit a cárnénak... A bősz Rettegett ugyanis szerintem kizárólag akkor megy a saját feje után, s a cárné akaratával szembe, ha úgy véli, amit a cárné akar, az fenyegetné az ő maga, vagy a cárné, vagy általában az országa biztonságát. Minden más esetben szerintem az úgy van, hogy eszébe se jut hogy másképp is lehetne, mint ahogy a cárné kívánja!
—Igazad van! Megyünk máris! - kiáltotta Vé, és rohant... új barátja pedig a nyomában.
	És Anasztasziját nem volt nehéz meggyőzniük! Vé azzal kezdte hogy megkérdezte, szeret-e a cárné szomorkodni. Anasztaszija mondta, hogy természetesen nem szeret szomorkodni, és csodálkozik a kérdésen, mert ugyan ki az, aki szeretne szomorkodni, létezne efféle ember akár egy is a világban?!
—És szerinted cárné, helyes-e, ha bánatot okozunk valakinek?
—Persze hogy nem.
—Szóval, úgy véled, helytelen dolog arra törekednünk, hogy más embereket elszomorítsunk?
—Persze, de miért kérdezel ilyen furcsákat tőlem?! Hiszen ez mindenki számára magától értetődő kéne legyen! Tudom, persze, a világ nem ilyen... de arra kéne törekedni mindenkinek, hogy boldogságot okozzon másoknak, vagy ha arra már nem is képes netán, de legalább ne okozzon készakarva szomorúságot! Hiszen ez annyira természetes, annyira nyilvánvaló!
—Örülök a véleményednek, felséges asszonyom! Ezesetben remélem támogatsz bennünket abban, hogy leendő új hazánkban az irodalom olyan irányba fejlődjék, mely az embereknek örömöt és derűt és reményt ad, és nem ezen érzelmek ellenkezőjét! - és Vé ismertette Anasztaszijával, mit gondol ő és Hobrán az irodalmi műfajok némelyikének értékéről, vagyis inkább értéktelenségéről, sőt, káros mivoltáról. És kiderült, hogy Anasztaszija maga is teljesen egy véleményen van velük!
	De annyira, hogy azonnal így szólt:
—Teljes szívemmel támogatom a céljaitokat! Most azonnal menjünk is át a férjemhez, és mondjuk el neki is mindezt!
	Átmentek, s ott a két férfinak szólnia is alig kellett valamit, Anasztaszija mondta el Iván cárnak, miről is van szó. Iván csak hallgatta őt, majd így szólt:
—Remélem, tényleg hamar elvisz minket arra a másik bolygóra Pucsakaci! Egyszerűen hihetetlen, milyen feje tetejére állított világ van itt, ha olyan művek is megszülethetnek, amik csak azért íródnak, hogy elszomorítsák az olvasókat! Hiszen ezzel mást se érhetnek el, csak hogy az emberek leszoknak az olvasásról, mert kellemetlen élményeik fűződnek majd a könyvekhez! És pláne hogy ezeket tartják a legértékesebbeknek?! Na de nekem szerencsém van, mert úgy tűnik két értelmes fejű ember kezébe helyezhetem le új országom irodalmi életének megalapozását! Elárulom ugyanis, kifejezetten szeretem a hőskölteményeket. De csak azokat, amikben a hős sikert arat. Mert a hős azért hős, mert sikeres. Ha nem sikeres, akkor nem is hős, csak egy kudarcfazék. Ha ilyesmit olvasok, a hős sikerét élvezem, magamat képzelve a helyébe, és semmi kedvem ahhoz, hogy a haláláról olvassak, vagy akár csak a kudarcáról! Az persze még nem baj ha kudarcot vall először, másodszor, sokszor is akár, de legkésőbb a történet végére igenis arasson fényes sikert!
—Úgy van felség, milyen bölcs király is vagy te, a számból vetted ki a szót, teljesen egyetértek veled! - kiáltotta lelkendezve Hobrán.
—Nem, nem te értesz egyet velem, hanem én vagyok az, aki egyetért veled, meg Vével, és, természetesen, leginkább Anasztaszijával! Márpedig amit ő akar az az Igazság maga, de különösen ha én magam is úgy akarom, s ennél is inkább ha mások is, kettőnkkel együtt! Elrendelem tehát, hogy új országunkat olyanná óhajtom tenni, melyben az emberek derűsek, vidámak, boldogok és mosolygósak, s amiben kevés a könny és a bánat! Szerintem ez minden jóérzésű embernek is a célja kell legyen. Aki tehát ezellen dolgozik, az az ellenségünk. Azt meg tudjátok már rólam ugye, mit várhat tőlem az, aki ellenség... hogy nagyon finoman fogalmazzak, semmi jót! Olyan művet tehát, aminek nem jó a vége, tilos lesz megjelentetni. Bemutatni is. Az aki ilyet ír, a szememben bűnös előre megfontolt szándékkal, aljas indokkal elkövetett gondolatmérgezésben, ezrek sőt milliók elszomorításában, az ilyen ember a társadalom ellensége, és emiatt úgy vélem, a továbbiakban nem méltó az életre! Sőt, az még önmagában nem is elég, hogy a mű vége jó legyen - mert ha benne túl sok rokonszenves ember hal meg vagy nyomorodik meg, a vég mégse igazán jó, mert az olvasóban sok szomorúság marad! Aki ilyesmit ír, még nagyon örülhet neki, ha csak „agyonhallgatják”, mert jaj neki, ha figyelemre méltatom...! Aki szomorú, szenvedtető művet ír, az a szememben közellenség! Egyetértesz ezzel, drágám? - kérdezte Anasztasziját.
—Én szelíd nő vagyok, nem szeretem, ha valakit kinevezünk ellenséggé... de azzal teljes szívemből egyetértek, hogy életvidám közösségben óhajtok élni, ahonnan száműzzük a szomorúságot!
—Úgy van. Száműzöm a szomorúságot - jó messzire, a túlvilágba! —Szóval - folytatta - majd kell valami hivatalféleséget felállítani, ha sok lesz az író, s annak a hivatalnak a dolga minden művet besorolni mindenféle szempontok szerint, s végeredményben ennek alapján eldönteni, méltó-e a közzétételre! Ez persze cenzúra, de előre tudom, idővel nálunk is úgy lesz mint itt nálatok, hogy annyi mű születik, hogy úgyse lehet mindet elolvasni. Ekkor pedig még jó is, ha a rossz művek meg se jelennek, legalább könnyebb lesz az olvasóknak olyat találni, ami hasznos és üdítő! Persze, a besorolásra kéne valami tudományos módszer...
—Az van, az már van! Én megalkottam! Készen van! Már megcsináltam, elkészült! - ujjongott Hobrán. —És tényleg tudományos, és jó, és hogy ilyen, azt nem csupán én állítom, de Vé is, akinek elmondtam, és aki egyetért velem! Ő igazolhatja hogy készen van és jó, azaz nem csupán az én szavamnak kell hinned felség, mert én persze hogy lehetek elfogult azzal kapcsolatban amit kitaláltam, de van már más is aki tanúsíthatja a szavaimat, mint független véleményező!
—Remek, ezt már szeretem, hogy alig jövök rá valami feladatra, hogy az megoldandó, máris van a közelemben értelmes ember, aki meg is oldotta! Úgy tűnik, tényleg remek fickóknak lehetek a királya! Ezennel úgy nyilatkozom, hogy új országunk irodalmának irányítását rátok bízom! Teljhatalmatok van! Na és most elmehettek... Illetve, te Vé mégse. Látom, sok bőrönddel érkeztél te is - mit hoztál nekünk?
—Olyasmit, aminek biztos nagyon örvendesz majd, Felség! Teljesen biztos! És örülök, ha örömöt látok majd az orcádon, mert e törvényeddel az irodalommal kapcsolatban te örvendeztettél meg engem, de nagyon ám...! Szóval, minthogy az itteni pénznek az új világunkban úgyse venném hasznát, mindenért amim volt, fegyvereket vettem! De olyat, hogy soká lehessen hasznunkra... íjakat! Szénszálas műanyagból... ezek nagyon könnyűek, de hihetetlenül messzire visznek, és nagyon pontosak. És ha elfogy a hozzájuk való műanyag vessző, sebaj, lehet faragni olyat fából is, bár annyira pontosak nem lesznek mint a műanyagból készültek, de még mindig sokkal jobbak, mint amit valami faíjjal kilőve érnénk el! Kétszázötven ilyen íjat hoztam... Meg nézd csak, ez az ötven itt csigás számszeríj! Ezek meg szintén számszeríjak, de ezeket még könnyebb felhúzni, ezzel a kurblival, ezt szerintem Ília is simán megteheti, és ó hogy milyen messzire repül egy ebből kilőtt vessző...! Ezeknek sokkal több az értelmük mint valami pisztolynak, mert azt eldobhatjuk ha elfogy a lövedék belé, de ezekhez akármikor faraghatunk vesszőket!
—Hű...! Hát hogy ilyen pompás íjakat még sosem láttam, az biztos! - szaladt a cár szemöldöke a homlokára.
—Ezt is nézd meg, ebben a két bőröndben mindenféle bicskák vannak! Sokféle, és több száz darab! Ennek is nagy hasznát vehetjük az első időkben!
—Az is biztos! Nagyon hasznos segítőm vagy, meg vagyok elégedve veled! De annyira, hogy ezt a bicskát rögtön zsebre is vágom...
—És melyik íjat kéred?
—Most egyiket se, itt nincs rá szükség. De biztosra veheted, amint a lábamat annak a másik világnak a talajára teszem, azonnal a kezembe fogok egyet!

	Ekkor érkezett meg Mán, a másik programozó társukkal, Jurunnal. Ők egyenesen egy teherautóval, ami lapos dobozokkal volt telipakolva.
—Hohój, halihó! - kiabálták. —Ide mindenki! Mi ketten máris összefogtunk, mert nekünk a programozás a mindenünk... Hoztunk laptopot mindenkinek! Még sokkal többet is, mint amennyien vagyunk, mert hátha valamelyik elromlik... bár nem hinném, mind a legprofesszionálisabb gyártmány, olyanoknak, akik a gépüket nem dísznek szánják hanem használni akarják, méghozzá reggeltől-estig folyamatosan, komolyan, és nem is mindig ideális körülmények közt... válogatnotok nem érdemes, mert mind egyforma. Olyan, amilyent mi ketten a legjobbnak tartunk. És semmi vitánk nem is volt e téren, mindketten profik vagyunk... lehet hogy máshoz semmit se értünk, de ehhez nagyon! Ezek a gépek itt lehet hogy nem olyan díszesek és csicsásak, mint a legújabb divatmárkák a konzumidiótáknak, de igazi strapabíró jószágok! Lehet hogy nem csillognak-villognak, mert nem krómozott a burkolatuk hogy vakítson, de csak mert ezeket nem a divatmajmoknak tervezték, itt a tartósság és a megbízhatóság volt a lényeg! És mind dugig van tömve memóriával, a legtöbb ami beléjük fér, az van bennük, és természetesen olyan márka, amire gond nélkül lefordul az operációs rendszerem, meg Jurun programnyelve is. Sőt, fel is van már telepítve mindegyikre mindkettő... Igaz, a rendszerszkriptek még nincsenek átírva az ő nyelvére, arra még nem volt idő, de ami késik, nem múlik... Azokban a hátsó dobozokban meg napelemtáblák vannak, ott még hátrébb pedig egy csomó olyan... nevezzük csak „csőnek”, amikkel akkor is termelhetünk áramot a számítógépünkhöz, ha a Nap nem süt! Ezek, látjátok, alkarnyi vékony csövek. Annyi az egész, hogy ide a cső közepébe e lyukba kell dugni a kábelt, amin elvezetjük az áramot... a csövet meg olyan helyre kell fektetni vagy lógatni, hogy az egyik vége minél melegebb legyen a másik végéhez képest, tehát hogy a két vége közt minél nagyobb legyen a hőmérsékletkülönbség. De már mindössze 5 fok különbség is elég, holott azt is megtehetjük, hogy az egyik végét közel tesszük egy máglya izzó parazsához... beletenni a parázsba viszont nem jó ötlet. Vagy kiakasztjuk a csövet a napsütésbe, de úgy, hogy az egyik végét bebugyoláljuk... Úgy működik, hogy benne különböző fémekből álló korongok vannak, s ezeken áram kezd folyni, a hőmérsékletkülönbség hatására. Szerintem a részletek benneteket nem érdekelnek, ha azonban valakit mégis, csak keressen meg bármikor, szívesen elmagyarázom! Mindenesetre, ezek a csövek nagyon jók, mert bár a hatékonyságuk kisebb mint a napelemeké, ellenben sokkal kevésbé sérülékenyek, és sokrétűbben használhatóak! Mert például ugye, ha éjszaka akarunk számítógépezni, mire se megyünk a napelemtáblákkal, de e csövekkel annál inkább!
—Remek ötlet, de akkor is az egyik első dolgunk kell legyen valami erőmű felépítése. - mondta Vé.
—Hát persze, de gondolni kell az első hónapokra is...
—Jó sokba kerülhetett ez a sok kiváló komputer!
—Az biztos is, ráment minden pénzünk! De nem sajnáltuk. Meg aztán sokat vettünk, igazán nagy tételben, s így jelentős árengedményt sikerült kiharcolnunk.

Másnap ért vissza Merkír hozzájuk. Ő is csomagokkal. Többségükben kések voltak. Büszkén mutogatta őket mindenkinek, elsősorban persze Iván cárnak. Jelen volt most Ília is, a cár nem féltette a leányt, ha ő maga is jelen van...
—Ezek, felség, bozótvágó kések! Jók lesznek ott a dzsungelban, azt hiszem... Mind príma betétedzett acél, rozsdamentesek is... Könnyűek, fogd csak meg az egyiket Ília, szerintem sokkal jobb mint amit ti tudtok készíteni! És ez olyan anyag, ami szerintem elvágja még a láncinget is az ellenségeiteken, ha alaposan odasuhintunk vele!
—Hát hogy ilyen jó pengét még sosem láttam a hazámban, az biztos! De ez már nem kés, hanem kard. Hiszen majdnem olyan hosszú, amilyen magas én vagyok!
—Annyi azért nincs. Mennyi is vagy, talán százharminc centiméter? Ezek meg kilencven centisek, a markolattal együtt lehetnek úgy egy méteresek...
—Akkor is hihetetlenül hosszúak nekem. Nálunk ez már igazán kard, sőt a kardok közt is a hosszabbak közé számít!
—Semmi baj, majd használjuk mi. Hoztam belőle majdnem ötszáz darabot. Jut mindenkinek.

Később aztán Merkír összefutott megint a cárral, négyszemközt. A cár elég udvarias volt hozzá, hogy ismét megdicsérje őt, mert sok jó dolgot hozott a közösségüknek. Aztán így szólt:
—És milyen hamar megvetted mindezt! Ennek is örülök, mert mégis jobb ha már itt vagy, s nem odakint, kisebb akkor az esély rá, hogy valami... szóval, hogy bajba keveredel valami meggondolatlanság miatt!
—Teljesen igazad van felség, nekem is ez jutott az eszembe, emiatt is igyekeztem mindennel, hogy mielőbb itt legyek... Bár abban hogy ez ilyen hamar ment, épp a rossz hírem segített!
—Hogyhogy?
—Hát ugye, most épp nincs folyamatban semmi eljárás ellenem... Igazából két hete sincs, hogy szabadultam. De valahogy megtudták az utcában, hogy... szóval, a múltamat. Képzelheted... Senki nem örül ám annak, ha egy magamfajta lakik a környéken! Pláne hogy sokuknak vannak arrafelé leányai is... Pedig tényleg felesleges félteni őket, sosem vadásztam a lakhelyem közelében, óvatosságból... De akkor is félt mindenki, páran el is költöztek, de akadnak akik nem tehetik, mert a munkájuk helyhez köti őket... Engem is megfenyegettek többször hogy költözzem el én, de hivatalosan semmit se tehetnek, mert ugye a büntetésemet már letöltöttem... Na de most, hogy veletek akarok tartani, gondoltam eladok mindent! Kihívtam egy használtcikk-kereskedőt, az felpakolt mindent az autóra, ki is fizetett... de hátravolt a legnagyobb érték, a ház! Na és akkor felkerestem a szomszédot, akinek amúgy épp volt is két picike kislánya, s mondtam neki, teljesülhet a vágyuk hogy eltűnök innen a fenébe, ha megveszik a házamat, féláron! S ha neki nincs rá pénze, beszéljen a többiekkel akik a környéken laknak, dobják össze a pénzt, aztán a házat irassák annak a nevére akire akarják, nekem mindegy hogyan egyeznek meg, de kell a pénz órákon belül! Holnap már nem érvényes az ajánlatom! Na és felség, egyetlen órán belül a markomba nyomták az összeget, még ügyvédet és közjegyzőt is kerítettek, hogy hivatalos legyen minden! Ennyire féltek tőlem! Bár az is igaz, azt hitték, a szemembe mondták, hogy elkövettem valamit megint, és el akarok tűnni, mielőtt a rendőrök megtalálnak. De akkor is kifizettek, mert azt se akarták hogy miután megint ülök pár évet, utána visszatérjek ugyanide. Szóval emiatt sikerült ilyen gyorsan eladnom mindenemet.
—Tudod mit, Merkír? Én megértem őket!
—Persze, felség, megértem őket én is... Teljesen igazuk volt, én is ezt tettem volna a helyükben! És jobb is így mindenkinek, nem kellek én erre a bolygóra, a másik bolygón viszont nagyon jó lesz nekem is, meg mindenkinek!

	Eljött aztán az indulás előtti este is. Ekkor Pucsakaci összehívta mindőjüket, egy kis tanácskozásra.
—El kell döntenünk, hol akarunk leszállni azon a bolygón! Mert aztán én onnan visszarepülök, s magatokra lesztek utalva. Nem lesz módotok helyet változtatni, hacsak persze nem gyalog, vagy esetleg valami bárkát megépítve... De az olyasmi fáradságos és lassú is. Legjobb ha rögvest olyan helyre telepedtek le, ami végleges! Nyilván persze majd hódítotok is, onnan kiindulva, de akkor is jó az a hely bázisnak, fővárosnak...
—Természetesen az én országomba kell visszamenni, azt kell felszabadítani! - mondta azonnal Ília.
—Hogyne, de az se egyetlen faluból áll, gondolom... Nézzétek, itt a bolygó térképe! - és Pucsakaci kivetítette a hologramot a levegőbe.
	Az Aspia bolygón mindössze 2 kontinens volt, sőt, még szigetek is inkább csak e két kontinens közelében látszottak. Az a kontinens volt a nagyobbik, melyen a nelli nép lakott, a „madáremberek”. Ennek alakját úgy a legkönnyebb elképzelni, hogy nagyjából olyan volt, mintha egybefüggő lenne a Földön az amerikai kontinens és a Déli-sark. Ahol ezek találkoznak, ott azonban nem vékony földnyelv van, hanem déltől északra a kontinens csaknem teljes egésze alig tagolt, majdnem „függőleges” partvonalú, mind a keleti, mint a nyugati oldalán, s olyan széles kelet-nyugat irányban, mint a délamerikai kontinens a legszélesebbik pontján, tehát nagyjából az Amazonas folyó torkolatánál. Ellenben északon e kontinens nem nyúlt bele a sarkvidékbe addig, mint az észak-amerikai, hanem csak nagyjából New York szélességi fokáig. Ott azonban, a kontinens északi határánál egy irtózatos hegység terpeszkedett keletről nyugatra elnyúlva a kontinens teljes szélességében, legmagasabb pontja megvolt 10500 méter. Ez teljesen elfogta a hideg sarki szeleket, emiatt még e hegység déli lábánál is nem mérsékelt éghajlati terület volt, hanem szubtrópus.
	Természetesen, e hegységről rengeteg gleccser nyúlt le, melyek állandóan olvadtak, az utánpótlást a mögöttük elterülő több kilométer vastag sarki jégmező adta. Hihetetlenül vízgazdag folyók serege eredt itt, s ezek a vizet egészen a kontinens közepéig vitték, délre. Ugyanakkor viszont délről is számos folyó szállította a vizet északra, a déli jégmező olvadásának termékét, s ezen északi és déli forrásvidékű folyamok az egyenlítő környékén találkoztak, itt egy roppant édesvízű beltengert alkotva. Ez kelet-nyugat irányban mintegy ezer kilométer széles lehetett, észak-déli viszonylatban pedig nyolcszáz. A víz belőle nyugatra folyt ki, egy hatalmas folyam képében, kettészelve a kontinenst, míg végül tengerbe ömlött arrafelé, ahol lenyugodott a Nap...
	Az északi nagy hegységtől eltekintve, e kontinensen nem volt sok nagy hegy, de nagy általánosságban keletről nyugat felé lejtett. Nyugaton számos jó kikötőhely nyílott, hangulatos öblöcskékkel, keleten alig néhány. De a mori nép, a hódítók kénytelenek voltak keletről jönni...
	Az ő kontinensük majdnem egésze ugyanis az északi féltekén helyezkedett el. E kontinenst ott is ahol a legközelebb volt a nyugati kontinenshez, attól kilencezer kilométer választotta el. Az egész kontinens a sarki és mérsékelt égövbe esett, egyetlen, nagyon keskeny, délre lelógó nyúlványát kivéve, ami sehol nem volt szélesebb mint száz kilométer, kivéve a legdélibb végét, ahol egy körte formájú kiszélesedés ült, ez nagyjából ötszáz kilométeres lehett. Ez majdnem pontosan az egyenlítőn feküdt.
	Itt ezen a félszigeten trópusi dzsungel zöldellt, máshol azonban, a kontinens nagy északi területein, mérsékelt éghajlati öv volt, de még ez is a rosszabbik fajtából, mert itt nem volt hegység északon, ami védte volna a sarki szelektől. Továbbá, a legészakibb területeket eleve vastag jégpáncél borította. Ráadásul a kontinens nyugati partvidékének középső területei sivatagok voltak. Ezt az okozta, hogy a tengeráramlások az egyenlítőtől kiindulva a bolygó forgása miatt nyugatra tartottak, az ottani kontinenshez vitték a meleg, páradús légtömegeket, ott nagy esőzéseket okozva. Majd a tengeráramlás, mely megfelelt e bolygón a földi Golf-áramlatnak, észak felé tartott, a sarkvidéknél lehűlt, elkanyarodott keletnek, s a másik kontinens partvonalánál északról délre tért vissza a keletkezési helyére. De ekkor már alig volt benne vízpára, mert ami akadt volna, kifagyott a sarki tengereken...
	Tekintve hogy a mori nép még vitorlásokat használt, egyetlen módon juthattak csak el a nyugati kontinensre: a keskeny, trópusi félsziget déli fokától indultak, s a tengeráramlással vitették magukat nyugatra. Ennek az volt a hátránya, hogy épp itt volt a legnagyobb a távolság a két kontinens közt... Hazafelé pedig végig kellett vitorlázniuk a nyugati kontinens partjánál délről északra, majd a fagyos sarki tengerek hidegén keresztül térhettek haza, északra, szintén a tengeráramlással. Igen komoly utazásnak számított tehát egy oda-vissza út, számos veszély leselkedett a hajósokra... mondta is ezt látva Mán úr:
—Az lehet hogy a mori nép kegyetlen, és vad hódítók, meg erőszakosak, kíméletlenek meg minden, de egyvalami nem tagadható: akik odamentek a nelli nép kontinensére, okvetlenül bátrak! Képzelem, miféle hajóik lehetnek középkori technológiával építve, s milyen zsúfolt, kényelmetlen is lehet rajta az élet - aki egy ekkora útnak nekivág egy olyasféle tákolmánnyal, az azért már szerintem megérdemli, hogy bátornak nevezzék!
—Ezt mi se vitatjuk - válaszolta azonnal Ília - de ettől még meg óhajtunk tőlük szabadulni!
—És hol van a  térképen Ília hazája? - kérdezte Vé.
—Itt, középen! E nagy beltenger partjánál éltek, annak keleti oldalán.
—Látok ott egy szigetet is a beltengerben! - tűnődött el Iván cár.
—Igen, az egy nagy hegy, megvan vagy háromezer méter magas.
—Azt hiszem, az Istenek Szigetére gondoltok! - szólt Ília. —Az nálunk szent helynek számít. Ott lakik a főpapunk, számos más előkelőséggel együtt. Nem teheti akárki a szigetre a lábát.
—De én nem vagyok akárki. - dünnyögte a cár. —Szerintem ez nagyon megfelel nekünk. Jókora sziget, minden irányba megvan legalább háromszáz kilométeres, továbbá szomjan se halhatunk, ha egy ekkora tó veszi körül! Van hol halászni is! Az is tetszik hogy ott az a nagy hegy. Arrafelé igen meleg lehet az idő, erre már rájöttem, de ha elég magasra költözünk, nem fogunk megfőni a trópusi hőségben. 
—Igen, ez utóbbi, elismerem, fontos szempont lehet - mosolygott a „madárlány” - mert már észrevettem, hogy ti emberek messze sokkal hidegebb időjáráshoz vagytok szokva, mint mi! Én már kezdek dideregni, amikor ti még javában verítékeztek, még ha nem is nagyon!
—Miért nem öltözöl akkor fel?
—Mert itt semmi olyan ruha nincs, ami nekem jó volna. Különben meg, minálunk nem nagyon szokás ám a ruhaviselet! Bugyi az mindig van rajtunk, illetve még az se mindig, mert a rabszolgákon néha még az se. Más azonban tényleg semmi, csak néhány ékszer. Kivéve az ünnepnapokat, mert akkor azért kicsinosítjuk magunkat... Bár ezt is többnyire csak az előkelőink. Olyan „igazi” ruha, amit ti is annak neveznétek, csak akkor kerül ránk, ha valami nagyon gyötrelmes munkát végzünk. Egy ruha ugyanis mindig nehéz, s emiatt akadályoz a repülésben. Emiatt még nehéz munkához is ritkán öltözünk fel, kivéve a bányamunkát, de a bányákban hideg van, és ott úgyse lehet repdesni... gyűlöli is azt nálunk mindenki, sőt, mi az hogy gyűlöli, egyenesen iszonyodik tőle... Még akit elítélnek kényszermunkára, azok közül is csak a legislegelvetemültebbeket küldik nálunk bányamunkára! Sőt, olyan is volt már nemegyszer, hogy akit bányamunkára ítéltek, inkább öngyilkos lett, mintsem hogy bemenjen oda!
—De itt azért mégis kérhettél volna ruhát Pucsakacitól. Valami csak akadt volna ha fázol.
—Á, hát arról azért szó sincs, hogy olyan igazán fáznék... nem akartam ilyesmivel zavarni őt, annyira nem volt veszélyes meg kényelmetlen itt nekem, és tudtam hogy úgyis hamar visszavisz majd az én hazámba! Ott már minden jó lesz. Legalábbis nekem. Bár neked is felség, mert úgy van ahogy mondod: azon a szigeten ha elég magasra mész a hegyre, már van olyan rész is, ahol akad hó meg jég ami sose olvad el... Bár ezt én is csak hallomásból tudom, olyan magasan még nem jártam. De van ott barlang is sok, abban is hűvös van, s te biztos nem félsz attól úgy, mint mi.
—Persze hogy nem félek... A legfőbb ok azonban, hogy egy sziget mindig sokkal könnyebben védhető, mint bármi ami nem sziget. És ez fontos szempont, mert az elején még kevesen vagyunk. Így legyen hát!
	S mert így akarta, így lett. Senki nem merészelt ellenvéleményt mondani. Ellenben most így szólt Ília:
—Ha mindenáron ez az óhajod, felség, szerintem ezt úgy kéne megvalósítani, hogy azt mondjuk, te egy isten vagy!
—Isten?
—Persze! Miért is ne! A mi vallásunkban sok isten van. És szerencsére létezik egy olyan isten is a mi hitünk szerint, akinek az a neve, hogy Vá... És minő pompás is, hogy ez hasonlít a te nevedre, hogy Iván! Na és ez a Vá isten, úgy tartjuk, állítólag összeveszett a főistennel, aki a Napisten, s ezért a Napisten úgy büntette meg őt, hogy Vá többé nem tudott repülni! Szégyenében inkább el is bújt a föld alá, ott él mindenféle barlangokban. Na de miért is ne jöhetne elő?! És te se tudsz repülni ugyebár... S mondtam is az előbb, de most kihangsúlyozom, minálunk alig van valaki, aki ne félne bemenni egy barlangba, már akár csak nem is túl mélyre azokba! Amiatt, mert ott sötét van, de még inkább amiatt, mert a barlangokban többnyire nem lehet repkedni. Meg aztán, nekünk a barlangok túl hidegek is. Mondtam is már, nálunk a bányászkodás a leggyűlöletesebb munkák közé tartozik, nem túlzok hogy talán bármi más munkát is szívesebben végeznek ennél! Még a favágást is! Emiatt aztán a bányákban mindig rabok dolgoznak. De már e rabokra felügyelni se szívesen megy be bárki szabad ember a barlangokba, emiatt az úgy szokott lenni, hogy beküldik őket a bányába, az őrség ott lebzsel a bánya bejáratánál, és egyszerűen várja hogy a rabok kihozzák azt, amit onnan kibányásznak. És ha nem hoznak eleget, kevesebbet kapnak enni vagy éppen semmit. Így nem kell bemenni a felügyelőknek se a bányába... Na és, természetesen úgy tartja mindenki, hogy arrafelé, a föld alatt lakik Vá isten, persze egy csomó mindenféle rút meg gonosz teremtménnyel együtt. És emiatt is félnek a barlangoktól meg bányáktól a mieink. Na de ugye, miért is ne jöhetne onnan elő?! És abban azért senki nem kételkedik, hogy ha egyszer kijön onnan, akkor jaj ám mindenkinek akire megharagszik, elvégre ő mégiscsak egy isten! Az lehet, hogy nem olyan hatalmas isten mint a Napisten, de hogy nálunk akik nem vagyunk istenek, mégis hatalmasabb, az nyilvánvaló! Mert hát hogy is ne lenne úgy az, hogy az isteneknek még a legislegcsekélyebbje is mérhetetlenül hatalmasabb, mint a mi népünk akár legislegkiválóbbjai is! És Vá isten még csak nem is a legcsekélyebb istenek egyike, sőt, a leghatalmasabbak közé tartozik, épp csak a Napisten még nála is hatalmasabb!
—Hm! - töprengett el a cár. —Szóval legyek isten! Végeredményben, miért is ne?! Nem lehet olyan kellemetlen istennek lenni... Valahogy majdcsak elviselem...
—És mondd, Ília, te talán nem hiszel a te isteneidben, hogy ilyesmit javasolsz? Nem félsz tőlük? - kérdezte a leányt Vé.
—Én ezzel úgy vagyok, hogy amikor elfogtak, nem rögtön adtak el, hanem csak napok múlva. S ezalatt én állandóan imádkoztam az isteneinkhez. Nem segítettek. Nem ők segítettek, hanem ti. Számomra már ti vagytok az istenek! Különben is, annyival sokkal többet tudtok, hogy az a szememben valóban isteni csoda! Továbbá, ha az isteneink nem léteznek, semmi bajom se lehet mert nem hiszek bennük, vagy mert nem tisztelem őket. Ha léteznek, akkor is úgy tűnik, nem törődnek velünk, hiszen nem védenek meg minket, valószínű tehát, hogy halálom után meg se büntetnek a hitetlenségemért vagy akármiért, mert nem érdeklem őket. Ha azonban mégis úgy lenne hogy akkor megbüntetik az istentagadókat, akkor neked is, Vé, ugyanaz lesz a sorsod, mert biztos hogy te se hiszel a mi isteneinkben, ezesetben tehát ugyanoda kerülök mint te, veled együtt leszek, s akkor te biztos megvédesz majd engem minden rossztól, hiszen szeretsz engem! Szóval, legyen akárhogy is, semmi okom a félelemre!
—Igen, így igaz, így van ahogy mondod, te az enyém vagy és nem engedlek bántani! Halál fia, aki bánt téged!
—Ráadásul - folytatta a lány nevetve - nem is sokan lesznek, akik kételkednének a szavamban. Elárulom ugyanis, hogy én azért nem ám valami közönséges szolgálólány vagy más nemtelen senki voltam... illetve vagyok is! Hanem papnő! Igaz ugyan, hogy nem tartozom a főpapnők közé, mert csak nemrég lettem felszentelve, szóval mondható hogy inkább a legcsekélyebbek egyike vagyok. Na de azért akkor is papnő vagyok, ami nálunk óriási dolog ám, nincs olyan hajadon aki ne vágyna arra, hogy papnő lehessen, mert a papnők élete könnyű, fényes és tiszteletre méltó... és hát ugye ki más is nyilatkozhatna úgy, hogy ez vagy az a valaki isten, ha nem egy papnő?! Én egyenesen úgy szándékozom ezt bejelenteni mindenkinek, hogy ti, akik Vá isten szolgálói vagytok, s maga Vá isten is, kifejezetten az én könyörgésemre, az én imáim hallatán jöttetek a felszínre éjsötét lakhelyetekről, mert eljött az ideje annak, hogy megvédjétek a népemet a gonoszoktól, s véget vessetek sanyargattatásunknak! Nem hiszem én azt, hogy bárki is kételkedni kezdene, mert milyen kellemes is azt hinni, hogy a rettegett ellenséggel szemben a népünk isteni segítséget kap! És az is jól látszik rajtatok, hogy nem vagytok fajtánkbeliek. Miért is kételkedne bárki?! Mi előnye származhatna akárkinek is a kételkedésből?! S mindez természetesen nekem is hihetetlen méltóságot ad majd, mert én olyan kiváltképpen erényes és érdemes leány vagyok, akiknek a szavára még az istenek is megjelennek!
—Egyre jobban tetszik az ötleted, ahogy tűnődöm rajta! - mosolygott a lányra a cár.
	Vé arcát azonban aggodalmak felhőzték be.
—De mondd csak, Ília, nincs-e nálatok valami olyan törvény, hogy a papnők meg kell őrizzék a szüzességüket?! Mert tudok róla, hogy nálunk embereknél sok ókori államban ez volt a szokás!
—Nekünk nincs olyan ellenőrizhető szüzességünk, mint az embernőknek. Nálunk ezt semmiféleképpen se lehet ellenőrizni. Vagy elhiszed egy nőről hogy nem volt még senkivel se, vagy nem, de ellenőrizni lehetetlen. Illetve ha már van vagy volt gyermeke, akkor feltételezhető, hogy kellett legyen korábban valakivel... Ám annyi igaz, hogy van rá törvény, hogy papnő nem mehet férjhez. Nem hinném azonban, hogy akár ebből is bajom lehetne, mert én mint papnő felesküdtem az istenek szolgálatára, na most ha egy isten azt parancsolja hogy márpedig köteles vagyok feleségül menni hozzá, akkor az úgy kell legyen, mert amit egy isten rendel el, hogy is ne lenne erősebb törvény, mint amit emberek találnak ki!
—Hú, ezt megnyugodva hallom!
—Előre sejtettem, hogy ennek örvendesz majd! - kacagott a leány.
—Tehát, ha én megparancsolnám hogy légy a feleségem, akkor te nem ellenkeznél!
—Hogy is merészelném, amikor legkevesebb tízszer erősebb vagy nálam!
—Na de csak félelemből engedelmeskednél?!
—Ha parancsolsz, akkor igen. Emlékeztetlek azonban rá, lehet ám egy lányt megkérni is...!
—És téged kell megkérjelek rá, vagy a szüleidnek illenék előbb elnyernem a beleegyezését?
—Hát tudod ez nálunk úgy van, hogy elvileg a lányokat meg se kell kérdezni. Nálunk egy nőnek nem sok szava lehet. Egy átlagos nő mifelénk nem sokban különbözik a rabszolgáktól, csak persze ez azért mégis más, mint ahogy a morik csinálják velünk, mert egy nőnek nálunk nincs elvágva a szárnya, se házasság előtt, se azután! De egy nőtől csak akkor kérdik meg, hozzámenne-e valakihez, ha nem él senki férfirokona. De ez hihetetlen ritkaság. Sőt, elvileg még ekkor is van a nőnek gazdája, a király, csak az nem szokott törődni valami nevenincs senkivel. Ekkor tehát az a nő úgymond „szabad nő”. De a nők ennek nem is örülnek olyan nagyon, mert az ilyen nővel hamarosan csúnya dolgok történnek, ki van szolgáltatva mindenkinek, nincs aki megvédje... Ha tehát egy nő „szabad”, elvileg őt magát kell megkérdezni, hozzámenne-e a férfihoz, de ez merő formalitás, mert boldogan hozzámegy egy ilyen szerencsétlen akárkihez is, legyen az a férfi bármilyen ronda. Ha azonban él valami férfirokona, és ez valószínű, akkor attól kell a nőt elkérni. Gyakorlatilag megvásárolni. És akár adja, akár nem, a nőnek ebbe nem sok beleszólása lehet. Mert ha ellenkezik, nagyon megverik. Gondolj bele, mi nők csak nyolc kiló vagyunk, a férfiak meg tizenkettő-tizenhárom! Másfélszer erősebbek! Többnyire azonban azért az úgy szokott lenni, hogy a férfi olyan nőt vesz el, akit már ismer valamennyire, s látja a nőn, hogy tetszik neki. Mert azért mégis jobb a férfinak is, ha szereti őt a nő. Na de ez amit elmondtam, ez az alsóbb néposztályokra igaz főleg. Mert bár a nemesek nőinél is így van ez, de a papnők mások, azok a nemesek közt is a legnemesebbek. Azoknak számos joguk van. Elvileg azoknál is a főpap jogosult rendelkezni mindenben, gyakorlatilag azonban nem sok az, amibe beleszól, kivéve a vallási szertartások némelyikének rendezését. Egy papnő épp azért irigyelt személy a nők körében, mert majdnem olyan szabadon élhet, mint egy férfi, némely téren szabadabban is, mint valami nem nemesi férfi! Valójában egy papnőnek még a férfiak fölött is hatalma van, még ha csak a nem nemesek körében is, mert ha én mint papnő azt mondom valakinek, hogy ölje meg ezt vagy azt a fickót, akkor ha nem valami nemesi személy az akit meg akarok gyilkoltatni, senkinek eszébe se jut ellenkezni, és megölik azt akire haragszom, de habozás nélkül ám tényleg, mert ha nem teszik meg, megátkozom az ellenkezőt! És attól félnek mifelénk. Szóval, remélem örülsz neki, Vé, hogy akire szemet vetettél, nem valami nyomorúságos csőcselék!
—De mennyire örülök! És akkor máris alkalmazkodom a néped szokásaihoz. Azt mondtad, a szabad nőknek is van gazdájuk elvileg, a király! A mi királyunk Iván cár. Ráadásul isten is, te magad állítod róla! Megkérlek tehát felséges Iván cár és Vá isten, légy oly kegyes, hogy engedélyezed Íliának, hogy feleségül jöjjön hozzám!
—Kérésed meghallgattatott, mert jó és kegyes isten vagyok! Engedélyezem! Elvárom azonban, hogy tiszteld annyira e derék leányt, hogy megtartóztasd magadat amíg a bolygóján ünnepélyes körülmények közt, fényes lakodalomban részesedve nyújthatja neked kezét és szívét!
—Úgy lesz! Köszönöm, felség! Bár remélem, a szíve máris az enyém...
—Sőt, a kezem is - nyújtotta felé Ília - de csak ha megígéred, hogy óvatosan szorongatod! Persze, ettől még én magam is szándékozom megvárni az ünnepélyes lakodalmat, mielőtt... mielőtt a kapcsolatunk bizalmasabb jelleget öltene...
—Éljen az ifjú pár! - kiáltotta Annia, s erre felharsant az éljenzés és kacagás mások torkából is.
	Vé pedig az éljenzés közben igazán nagy élvezettel, de gyengéden szorongatta Ília kacsóját.
—Érdekes - mormogta - mennyire hasonló a kezed a mi kezünkhöz!
—Miért, mit vártál?
—Hát hogy őszinte legyek, valami olyasmit, ami kissé hasonlít egy madáréhoz.
—A madaraknak nincs kezük.
—A lábukra gondoltam. Különben meg, már az is furcsa, hogy van szárnyad is meg kezed is. Félre ne érts, nagyon tetszel, igazán, mondhatni egyenesen megőrülök érted, csak kicsit ez olyan... szóval, furcsa, na!
—Na de akkor se teljesen olyan a kezem, mint a tietek. Látod, az ami nálad a kisujj, nálam a legnagyobb, és milyen hihetetlenül hosszú a te ujjaidhoz képest... így aztán „igazi” ujjam, ami nem a repüléshez való, nincs is öt, csak négy!
—Persze, de én arra gondoltam, hogy nekem valahogy az tűnne természetesnek, ha ezeken az ujjakon madárkarmok lennének! Holott gyakorlatilag teljesen ugyanolyanok, mint az én ujjaim, körömmel.
—Mire kéne hogy karmaim legyenek?
—Hát hogy megkapaszkodj a fák ágain.
	Ília nevetett.
—Mulatságos dolgokat beszélsz, de ne ijedj meg, nem haragszom, sőt, remekül szórakozom! Köszönöm neked! Most már legalább tudom, miként képzeli el egy repülni nem tudó lény a levegőben élők mindennapjait! Mondd, szerelmem, nem gondolkoztál még el azon, miért is nincs a madaraknak kezük, tehát ujjaik a szárnyuk végén, ha ez olyannyira fontos lenne nekik a fákon? Márpedig ha nekik nem kellenek ujjak, én is megvagyok karom nélkül, mert nekem legalább még ujjaim is vannak, ha karmaim nem is! Sőt, szerintem messze több a haszna az ujjaimnak így karom nélkül, mert ha karmaim volnának, nehezebben tudnám megfogni velük a gyümölcsöket!
—Hm...
—A lábaim viszont mint látod is, sokkal madárszerűbbek. A két szélső ujjam mindegyik lábamon nem előre, hanem hátra nyúlik, jó hosszúak is, s ha nem repülök, felnyúlnak majdnem a térdemig, s ezek tartják a láb-szárnyaimat. A maradék három ujjam közül pedig kettő nyúlik előre, a középső meg hátra, és nézd csak meg jól, ezeken már igazán tekintélyes karom van! Na ezekkel kapaszkodhatok meg a faágakban. De annyira, hogy még aludni is tudok bármelyik ágon, ha akarok. Bár többnyire nem akarok, mert kényelmesebb nekünk is otthon, fekve...
—És hogyhogy nem esel le egy faágról, ha elalszol rajta?!
—Lehetetlen. Olyasmi csak akkor fordulhat elő, ha letörik az ág. Még ha meghalunk is a faágon, akkor se zuhanunk le onnan addig, míg a lábunk el nem kezd rohadni.
—De hogyhogy?!
—Megengeded, hogy a lábamat az öledbe rakjam? Mert akkor megmutatom.
—Persze, rakd csak, boldogan megsimogatom ha engeded!
—Tessék, és figyelj akkor... De szerintem megnézhetik a többiek is, jó ha megismertek bennünket... Tehát, figyeld csak meg: amikor én a földön járok, akkor tulajdonképpen nem is éri egyetlen lábujjam se a talajt! Csak és kizárólag a sarkam! Az ami nálad a lábfej, az a testrészem ilyenkor függőlegesen felfelé áll, az alsó lábszáram előtt, a lábujjaim meg a karmaimmal lefelé hajlanak, mind behajlítva, kivéve persze a szélső kettőt, ami hátranyúlik a láb-szárnyamat a lábszáram hátuljához feszítve... Ha repülök, kinyúlik a lábfejem, s mozgatom vele a hátsó szárnyaimat... bár én azt hiszem, lábfej helyett az esetemben inkább a „csüd” szót kéne használni, mint a madarak esetében is! Na most amikor leszállok egy faágra, azt azzal a három ujjammal ragadom meg, ami nem kell a láb-szárnyaimhoz. Két ujjam szorítja a faágat elölről, egy pedig hátulról. Az alsó lábszáram pedig, ott ahol a te bokád van, előrehajlik, épp úgy, mint a madaraknál is... Na most, amikor ez az izületem így behajlik, akkor ez megfeszíti azokat az inakat, amik a lábujjaimat, tehát a karmaimat mozgatják. Megrövidülnek az inak, s ettől a karmaim behajlanak. Csak úgy maguktól. Nem kell semmi erőfeszítést tennem ennek érdekében. Egyszerűen az, hogy ott ülök az ágon, s a súlyom a lábszáramat előrenyomja, magától összeszorítja a karmaimat az ágon, annyira, amennyire ez csak elképzelhető! Mindegy, hogy alszom-e vagy sem, mert ennek ahhoz semmi köze, nem kell szándékosan ügyelnem rá, a súlyom műveli, a súlyom meg nyilván semmit se változik attól, hogy éppen alszom!
—Hm, ezt igazán nem hittem volna! Milyen ügyes! Hogy mikre vagytok képesek!
—Szerintem ez nem is olyan rendkívüli dolog pedig. Hiszen a madaraknál is így van ez!
—De te mégse vagy madár. Hogy mást ne is mondjak, feltételezem, nem tojással szaporodtok!
—Persze hogy nem! De én azt hiszem, hogy... hogy... mondd csak, megtennéd hogy kibújsz a cipődből, és felteszed a lábadat a combodra?
—Hát, ha a többieket nem zavarja...
—Nyugodtan! Kíváncsi vagyok, mit akar kihozni ebből Ília! - válaszolta Iván cár.
	Vé feltette jobb lábfejét a bal combjára. Most Ília odalépett hozzá baloldalra, s megnyomta Vé talpát alulról felfelé. Természetesen, csak egy picit sikerült felfelé mozdítania, de az azért így is jól látható volt, hogy ekkor Vé lábujjai mind behajlottak egy kicsikét, „csak úgy maguktól”...
—Látod, Vé?! - kérdezte Ília. —Nem is olyan nagyon rendkívüli az, amit mi tudunk! Ami a te lábfejed, az a mi csüdünk. Meg a ti madaraitok csüdje is. Pontosan ugyanarról van szó mindegyik esetben: Ha a lábfej illetve a csüd úgy mozdul el, hogy közeledik az alsó lábszárhoz, az azzal jár, hogy a lábujjak begörbülnek! Csak nálatok embereknél ez már csupán csökevényesen van meg, mert nem szükséges nektek, hiszen nem kapaszkodtok a faágakon a lábatokkal. Hanem, én azt hiszem, még a kezeteknél is megfigyelhető ez! Add csak ide a kezedet most te nekem, és nyújtsd ki mindegyik ujjadat vízszintesen!
	Vé megtette. Most Ília behajlította Vé csuklóját, de nem a szokásos irányba, hanem a kar külső oldala felé. S íme, amikor már majdnem elért a csukló a legszélső helyzetbe, Vé ujjai egy picit itt, a kezén is behajlottak a tenyér irányába...
	Ília kacagott.
—Látod?! Pontosan ugyanarról van szó! Mindegyikünk végtagja, méghozzá mind a négy végtagja teljesen ugyanazon alapelvek szerint épül fel, legfeljebb talán az én lábamon az a két ujj ami a szárnyaimat tartja, az nem!
—Hát, lefőztél, ezt nem hittem volna! Ezek után viszont még azt se tartom teljesen lehetetlennek, hogy valamikor az idők mélyén egyetlen fajba tartoztunk...
—Inkább arra tippelek - szólt Pucsakaci - hogy itt általános biológiai alapelvekről van szó.
—Jó hogy szóltál, Pucsakaci, mikor indulunk?! - türelmetlenkedett Vé.
—Igen, igen, induljunk mielőbb, én is nagyon szeretnék már egybekelni valami efféle aranyos madárkával! - szólt Merkír. —Hiszen ezek egyszerűen imádni valóak! Hát ezek nemcsak tüneményes, helyes kis dédelgetni való szépségek, de amint hallom még stílusuk is van, előkelőek, hálásak... Sőt, még okosak is! Hú, egy ilyen nőért én az akármire is képes vagyok, menjünk csak oda, ha azt látom hogy valaki bánt egy ilyen nőt, hát megeszem reggelire az ellenségét! Induljunk már! Én akarok lenni ezentúl a nelli nők nagy és hős védelmezője!
—Úgy van, hiszen mind megérkeztünk már a csomagjainkkal, mire várunk még?! - kérdezte Mán.
—Ha tovább várunk, többeket ölnek meg közülük! - szólt Anasztaszija is.
—Igazatok van. Ellenőrizzétek le, minden apróság a kezetek ügyében van-e amit még netán magatokkal akartok vinni. Kaptok rá egy órát. Azután indulunk!

	Az űrutazás az Aspia bolygóig két teljes napba tellett. Pucsakaci azt mondta, ez még így is valóságos száguldás, mert nagyon messzire utaznak most. És ennél gyorsabban nem akar rohanni, mert akkor kockázatosabbak lennének a hipertéri ugrások. Utasai ebbe nem szóltak bele, mert ehhez ők nem értettek. Különben Pucsakaci se. Ezt javasolta neki a fedélzeti komputer, s ő bár felülbírálhatta volna annak döntését, de bölcsen inkább ráhagyott mindent.

	Ezt az időt inkább arra használta fel, hogy kiselőadást tartson utasainak, még jobban bemutatva nekik Iván cárt, illetve a cárnak őket. Pucsakaci ugyanis nagyon fellelkesült azon, hogy végre tényleg olyasmit indíthat el, ami nemzedékekre fennmarad, s így az ő nevét is megörökíti, nemcsak egy feledni való tévéműsor kötődik majd az emlékéhez, s mindent el akart követni azért, hogy a „nagy kaland” sikeres legyen. Így szólt tehát:
—Adok nektek pár jótanácsot, miként kezeljétek „egymást”. Mindenekelőtt, közlöm veletek, hogy az itt levő nőknek nem kell olyasmitől tartaniuk, hogy a cár majd megerőszakolja őket. Az nem áll távol tőle, hogy akár a nők közül is kivégezze azt, akiben mélyen csalódik, de nemi erőszaktól nem kell félni. Történelmi feljegyzések szerint ugyanis a cár nagyon boldog házasságban élt Anasztaszijával, de annyira, hogy valószínűleg ennél példaértékübb párkapcsolat azóta se volt nemhogy a Földön, de a Galaktikában se! Akadt sok más uralkodó is, aki szerette a feleségét, de még ezek sincsenek a „kanyarban se” ahhoz képest, amilyen jól megvolt a cár a feleségével! Tudni lehet azt is róla, hogy Anasztaszija halála után a cár még hétszer nősült (illetve, utolsó házasságát az egyház nem ismerte el), de egyik feleségével se volt megelégedve, még kicsit se. Feltételezem, hét újabb nő közt már csak kellett legyen olyan, amelyik nem volt annyira rossz és csapnivaló, biztos igyekeztek is jó feleség lenni tőlük telhetően, ha semmi másért is de legalább félelemből, de hiába, a cár elégedetlen volt, nyilván mert nála egy nőben a mérce már Anasztaszija szintje volt, minden további feleségét hozzá hasonlította, és hát egyszerűen más nők meg se közelítették első feleségét, Anasztasziját! Lehettek átlagosak, még az átlagnál jobbak is, de a cár már nem egyszerűen egy jó feleséget keresett, hanem egy második Anasztasziját, és olyat sajnos nem talált. Anasztaszija tehát egészen kivételes valaki, akire minden létező módon vigyáznotok kell! Egészen egyszerűen az ő semmiféle veszélyeztetése nem engedhető meg, a legislegcsekélyebb se!
—Úgy van, úgy van, soha még semmi olyat nem mondtál, Pucsakaci, amivel ilyen mélyen egyetértenék! - mormogta a cár. —Ha ti azt tudnátok, mit éreztem, amikor ő meghalt... Nem, azt én elmondani se tudom... De már előtte is, amikor szenvedett... Mert nagyon hosszan haldoklott... És én semmit se tehettem érte... Nem, ezt én nem akarom átélni mégegyszer, szó sem lehet róla! Habozás nélkül kész vagyok én magam meghalni inkább, gondolkodás nélkül, mintsem hogy akár a haja egyetlen szálát megperzselődni engedjem, nemhogy a halálát! Ő... Ő nekem nemcsak a feleségem, de az egyetlen bizalmasom... Ő az egyetlen, akire soha de soha nem gyanakodtam, egyetlen pillanatig se, akiben feltétel nélkül megbíztam... Illetve megbízom most is, hogy újra él... Akik megmérgezték őt, egyszerűen hülyék voltak, teljesen hülyék, fogalmuk se volt róla mit tesznek - nem megmérgezniük kellett volna a nejemet, hanem elrabolni, és azt mondani, adjam oda a birodalmamat érte, cserébe, váltságul... És fel se merült volna bennem a gondolat, hogy ebbe bele ne egyezzem! Habozás nélkül megtettem volna! Mert ő, ő, Anasztaszija, tényleg mindennél többet ér a számomra! De ők, a barmok, inkább megmérgezték...
—Mennyire szereted őt, hihetetlen! - sóhajtotta Lília.
—Eh, ez semmi, ez, amit elmondtam... ezek csak szavak, szürke szavak, meg se közelítik azt, amit érzek... talán azt kellett volna mondanom inkább, nemhogy a birodalmamnál jobban szeretem őt, nemhogy az életemnél jobban, de jobban mint az üdvösségemet vagy magát Istent... És ez a legcsekélyebb mértékben se túlzás, ez szó szerint igaz tényleg, mert én nagyon komolyan hittem ám Istenben, vagy inkább úgy mondom: egy olyan vallásban, amiről már tudom hogy itt köztetek senki nem is ismeri, most már azonban mondható talán, hogy nem hiszek benne, mert ha hinnék benne, nehezen tudnám megmagyarázni, miért van az, hogy isten engedte elvenni tőlem Anasztasziját, de aztán mégis visszakaptam őt nektek, illetve Pucsakacinak hála, azaz egy olyan nép csodájaképpen, mely nép nem is tiszteli azt az istent! És úgy érzem, annak a tudatnak hogy hamis istenben hittem, nagyon el kellett volna szomorítania engem, de ez nincs így, egyáltalán semmi szomorúságot nem érzek ha erre gondolok, mert nekem csak az a fontos, hogy Anasztaszija újra él... mert ő tényleg többet ér számomra istennél is, a számomra ő maga az isten, ő az én istennőm! Még szép, hogy nem szabad veszélyeztetni! Akármikor eléje állok ha kell, hogy a testemmel védelmezzem, még ha biztos is emiatt a halálom! Ez egészen egyszerűen nem lehet másképp, teljesen elképzelhetetlen!
—Érdemes tudnotok - folytatta Pucsakaci - hogy kettejük házassága szinte úgy indult, mint a mesékben! Alighogy cár lett, Iván összehívta a palotájába az ország nemesei közül mindazokat, akiknek hozzá illő korú leánya volt, és e lányok közül kiválasztotta a neki legjobban tetszőt. Ez a leány volt Anasztaszija. És nem ám kis mezőnyből választott, mert több szemtanú beszámolója szerint is, volt ott akkor legalább ezerötszáz leány! Ennyi közül választatott ki Anasztaszija! És szintén nagyon fiatal akkor még. És szó se lehet arról se hogy a cár csak a szépségét szerette volna, mert hát azért gondolhatjátok, ha egy uralkodó kiérdemli a „Rettegett” nevet, az nem egy szívbajos fajta, nem egy papucsférj... De Anasztaszija hamarosan elérte, hogy ne csak a cár ágymelegítője legyen, de igazán jelentős szerepet lásson el a kormányzásban is! Óriási hatással volt a cárra. Természetesen, a hadakozást meg efféle férfias teendőket továbbra is a cár intézte, ám minden másban egyre több szava lett Anasztaszijának. És ez nem is volt a cár ellenére, ez neki nagyon tetszett, másképp nem őrült volna bele Anasztaszija elvesztésébe... Mert a feljegyzések szerint, bár a neje halála előtt is úgy ismerték meg a cárt mint egy igencsak hirtelen haragú, szenvedélyes embert, aki emiatt hajlamos akár a hihetetlen kegyetlenségekre is ha megharagítják, és kétségkívül határozott, erős kezű uralkodó, ám amíg Anasztaszija élt, ő nagyon sokat szelidített Iván jellemén. Addig Iván lényegében nem volt sokkal könyörtelenebb, mint bárki más olyan uralkodó, mely felépít egy birodalmat a majdnem semmiből. Az meg köztudott, hogy ilyesmi sosem megy nagy vérontások nélkül.
	Azonban, sokaknak nem tetszett hogy Anasztaszijának nagy a hatalma Iván mellett, vagy lehet az is hogy csak meg akarták szomorítani Iván cárt... Hát sikerült nekik! Egészen biztos azonban, hogy ezzel ők is nagyon rosszul jártak. Első felesége halála után ugyanis Iván maga lett a megtestesült Sátán. Nem volt bizonyítéka arra, hogy Anasztaszija mérgezés áldozata lett, azt pláne nem tudta hogy ki tette, de attól még bosszút állt. Mindenkit kivégeztetett akire gyanakodott. És majdnem mindenkire gyanakodott, aki élt... Azokat is kivégeztette akikről biztosan tudta hogy semmi közük se lehet a merénylethez, de feltételezte, hogy esetleg örülnek a történteknek. Azokat is, akikről tudta, hogy nem örülnek a történteknek, de esetleg módjuk lett volna megakadályozni, ha figyelmesebbek. Sőt, még ezeken felül is kivégeztetett sokakat, akikről végképp biztos volt hogy teljesen ártatlanok, de ez jó ürügy volt arra, hogy leszámoljon velük.
—Hát eddig én még nem jutottam el. - szólt most a cár.
—Persze hogy nem, mert alig halt meg a nejed, én máris megjelentem, és feltámasztottam. De ezt tetted volna, ha meg nem látogatlak!
—Hát, nem akarom azt mondani hogy hazudsz, Pucsakaci... mert nem tudom mit tettem volna. De hogy amit elmondtál, nem áll távol a jellememtől, az szentigaz! Mert arra emlékszem, hogy ott ültem a szerelmem ágya mellett amikor haldoklott... Szegénynek hihetetlen fájdalmai voltak, kék volt az ajka, verítékezett, szomjazott... fogtam a kezét, és semmit nem tehettem érte, pedig úgy szerettem volna tenni... Kész lettem volna a lelkemet is eladni az ördögnek, ha ezzel megmenthetem őt... biztos lehetsz ebben, mert világosan emlékszem hogy gondoltam erre! De nem jelent meg az ördög. És akkor arra gondoltam, micsoda iszonyatos, ördögi gonoszság kell ahhoz, hogy valaki aki rám haragszik, az ártatlan és oly szelíd feleségemet ölje meg... és méreggel, alattomosan... Mert még ha engem, azt megértem, azon nem csodálkozom, az mondjuk hogy rendben van... Na de Őt?! Őt, a csodálatos és oly szelíd Anasztasziját, aki soha még a légynek se ártott?! Ekkora ördögi gonoszságot! Hát jól van, de majd megmutatom mindenkinek, hogy én még sokkal ördögibb leszek! Erre gondoltam... igen... nem, nem gondoltam én még végig akkor, kiket végeztetek majd ki, de erre igen, hogy ezt nagyon de nagyon megemlegetik, megemlegeti mindenki, az egész világ, mert az gonosz, mert megfosztott engem tőle, aki a mindenem... Hát igen, ahogy így ebbe belegondolok most, utólag, cseppet se kizárt hogy ennek az lett volna a vége, amit felsoroltál! És miért is ne, hulljon a férgese!
—Köszönöm hogy igazoltad a szavaimat! - bólintott felé udvariasan Pucsakaci. —Ám ez még nem volt elég, mert most nem élt már Anasztaszija, hogy ellensúlyozza a szelídségével Iván vadságát és komor oldalát. Emiatt Iván kénytelen volt a saját feje után dönteni mindenben. Na és sajnos emiatt nem mindig döntött helyesen... Hiába lett még vadabb, még félelmetesebb, élete második felében sokkal kevesebb sikert ért el az államszervezésben, de még a hódításokban is, mint amikor még élt Anasztaszija! Ekkor is tehetséges uralkodóként regnált, szó se róla, de a nagy sikereit mind akkor érte el, amikor Anasztaszija még élt. A legkomolyabban mondom tehát, tényleg, jótanácsként, hogy egyáltalán semmi se lehet olyan fontos nektek, mint Anasztaszija élete! Őbenne rejtezik Iván cár józan esze, de még a tehetsége is! Ha a cárné meghal, egyszerűen vége mindennek!
—Én örvendek neki, hogy kettejükben szép szerelmespárt tisztelhetek! - mondta Lília. —És milyen jó is, hogy a cár is tiszteli a nőket!
—Ez ilyen formában nem igaz. - mondta maga a cár. —Én csak azon nőket tisztelem, akik kiérdemlik. Emlékszem például... volt egy nemesúr, aki állandóan intrikált ellenem, lázadozott... Na azt kivégeztettem. De tudtam, hogy igazából ő majdnem ártatlan, mert csak amiatt lázadozott, mert volt neki egy felesége, aki folyton erre uszította! Így aztán kivégeztettem a feleségét is. És én azt már úgy szoktam, hogy ha csak lehet, a kivégzésemnek legyen elrettentő hatása is... A nőt fellógattam a vállainál fogva, kikötöztettem a lábait terpeszbe, s a hóhérlegények a parancsomra addig dörzsöltek egy vastag kötelet oda-vissza a lábai közt, míg azzal apránként kettéfűrészelték, szép lassan, hogy sokat szenvedjen... És ezt végignézettem a nemesség többségével, akik épp ott voltak, meg a falu minden lakosával. Amúgy, a nő épp várandós volt, de engem ez se tartott vissza. Tudniillik, mindenképp megölettem volna a gyermekét amúgy is, nem hagyhattam volna felnőni, mert akkor azt kockáztattam volna, hogy majd igyekszik bosszút állni, valami merénylettel, vagy felkelést szervezni... szóval, ennek ellenére is kivégeztettem.
—Iszonyatos! - sápadt falfehérre az énekesnő.
—Hát, igen, az, elismerem magam is, de tényleg nem szeretem ha intrikálnak ellenem. - vonogatta a vállát a cár. —Az én felfogásom szerint a nő vagy maradjon otthon, és törődjön a háztartás vezetésével, a politikát a férjére hagyva, vagy ha már ez nem elégíti ki őt, ám legyen, semmi bajom azzal ha a nők is beleszólnak fontos dolgokba, hiszen hagytam ezt Anasztaszijának is, de akkor ha a nő erre szánja rá magát, igenis okos nő legyen, aki jó tanácsokkal látja el a férjét, és nem olyasmit sugall neki, ami miatt aztán ki kell végeztessem azt a férfit! Az a nemesúr lehetett volna az áldozatom helyett a szövetségesem és támogatóm is, ha a neje erre buzdítja. Hát nem erre buzdította. Na most, az én véleményem az, hogy márpedig mindenki köteles vállalni a tettei következményeit! Ha egy nő nem marad meg a konyhai munka meg a gyerekdajkálás mellett, hanem úgymond „valaki” akar lenni, beleszól a komoly dolgokba, annak következményei lesznek. Ha rosszul dönt, szomorú következményei lesznek. Szerintem tehát a politika igenis alapjában véve férfidolog. Én igazából nem hiszek az egyenjogúságban, bevallom nektek. Tudom már hogy itt nálatok ez a divat, de én nem hiszek benne. Azt azonban elhiszem, hogy akadhatnak NÉMELY nők, akik KIVÉTELESEN olyanok, hogy erre alkalmasak. Bűn lenne, ha ezek tehetségét elfecsérelnénk. Nekem tehát nincs kifogásom ellene, hogy a tehetséges nők hűen szolgáljanak engem, bár nem hiszem hogy a nők többsége erre alkalmas lenne. Ha azonban egy nő ezt teszi mégis, az az én szememben a férfiak foglalkozását űzi, amit bár engedek, ezt tehát kihangsúlyozom hogy igenis engedem, nem tiltom meg, uralmam alatt ez szabad a nőknek - de akkor azon nő tévedései és hibái is éppúgy lesznek megítélve, mintha férfi volna! Ha valaki férfiként él, férfiveszélyek leselkednek rá, és férfiként fog meghalni is! Vagy hogy durvábban mondjam: aki ólba költözik disznók közé, disznóként végzi! Engem tehát tulajdonképpen nem érdekel, valaki férfi-e vagy nő, csak az, hogy mit tesz. Ennyi az egész.
—Persze, persze, ebben még igazat is adok neked, pláne mert nekem eszem ágában sincs politikával foglalkoznom, mi se áll tőlem távolabb, engem az éneklés érdekel... Na de azért hát ez akkor is iszonyú és gusztustalan, és... És tulajdonképpen azt hiszem, neked se vált hasznodra, mert mit gondolhattak rólad ezek után az alattvalóid?!
—Nem tudom, de ez megint nem érdekel. Én azt várom el, hogy engedelmeskedjenek és ne lázadjanak. És ha hiszed ha nem, de igazából én nem szeretek embereket kivégezni! Sokakkal megtettem, igen. De nagyon gyűlölöm amikor erre kényszerülök. Ugyanis olyankor mindig megfogyatkozik az alattvalóim száma, tehát szegényedik az ország, kevesebb benne a munkáskéz... Na épp ez a legfőbb oka annak, hogy a kivégzéseket amikor mégis megejtettem, igyekeztem a lehető legbrutálisabban végrehajtani! Hogy elrettentsek mindenkit az engedetlenkedéstől, s így a jövőben kevesebbeket kelljen kivégeznem!
—És mit szólt ehhez Anasztaszija?!
—Nem nézte őket végig. És persze hogy ez neki se tetszett! De nagyon mégse tiltakozott, épp mert megértette, hogy ezen az áron remélhetőleg kevesebbeket kell kivégezni majd később... Ő nagyon szelíd nő, de hiába, amilyen világban élünk, lehetetlen sajnos mindig szelídnek és jónak lenni. Mert tudod, ha nagy változásokat akarsz csinálni, mindig sérülni fog valakiknek az érdeke, akik a régi szokások és törvények szerint élve jól élnek. És ezek ellenkezni fognak, ellenállni a változásoknak. Próbálhatsz érvelni nekik, de annak alig lesz hatása, mert senki se szeret veszteségeket elszenvedni, azért, hogy másoknak jó legyen, akár nagy tömegeknek is! Igyekezhetsz meggyőzni őket, ez illik is, de kevés foganatja lesz, előre tudható. És akkor te elkezdesz egyre erőszakosabb eszközökhöz nyúlni. Ők pedig tovább ellenkeznek, ők is egyre erőszakosabban. És előre tudható, mindent de mindent megpróbálnak majd, hogy ne az legyen amit te akarsz, az uralkodó! Ennek végső formája a fegyveres lázadás. És ezt te vagy levered, vagy nem. És ha levered, nagyon buta dolog életben hagyni utána a lázadókat, mert minek is, hogy újra lázadjanak, vagy meggyilkoljanak téged tőrrel vagy méreggel?! Egy uralkodó tehát, ha jobbítani akar országa viszonyain, muszáj hogy néha kegyetlen legyen, s annál kegyetlenebb, minél nagyobb változásokat óhajt. Ezt csak úgy kerülheti el, ha nem csinál semmit. Bár még talán úgy se, mert akkor meg gyengének tartják, és elteszik láb alól, és más lesz az uralkodó. Ez van sajnos. Ilyen az élet és az uralkodói pálya.
—Teljesen igazat mondtál felség, minden szavadat akár én is mondhattam volna! - szólt Vé. —Sőt, ha nem is mondtam e szavakat, de leírtam sokszor, tanúm rá egy rakás regényem, ellenőrizheted! Tökéletesen egyetértek veled, ez így igaz mind, ahogyan azt mondtad! Maga az igazság szólt a szádból!
—Na végre egy értelmes ember! - bólintott a cár.
—De hiszen biztos hallottad, amikor még a bejöveteled előtt mondtam, hogy szerintem az itt levők közül még én lennék a legalkalmasabb királynak... Én se igazán, azt nem, emiatt nem is akarok az lenni. De inkább lennék alkalmas rá, mint mások, s amiatt, mert rengeteget írtam már ilyesmikről. Ez nyilván nem pótolhatja azt a szakértelmet, amit akkor szerez valaki, ha mint te is, a valóságban műveled a királykodást, de azért messze többet ér mégis, mintha valaki még elméletben se foglalkozik az uralkodás művészetével!
—Megbánod még hogy ezzel dicsekedtél, előre szólok! Mert lehet ám hogy azzal büntetlek a dicsekedésedért, hogy kinevezlek majd valami fontos posztra, a helyettesemnek vagy más effélének! Holott azt is hallottam amikor azt mondtad, hogy te nem igazán szereted az efféle strapát.
—Erre előre számítottam magam is, na de azért az talán nem lesz olyan iszonyú. Mert az nagyon más ám hogy te hozol valami rendelkezést, amit végre kell hajtatnom, vagy nekem kell meghoznom a sorsfordító döntést. Utóbbi esetben ugyanis állandóan aggódhatnék, jól döntöttem-e. Ha azonban nem én magam vagyok a király, akkor csak annyi a dolgom, hogy bízzam az uralkodóm hozzáértésében, s a rendelkezéseit a legjobb tehetségem szerint végrehajtsam vagy hajtassam! Ekkor szó sincs izgalomról és aggodalomról! Vagy ha mégis, de messze nem akkoráról! Azzal pedig azért gondolom mindőnk tisztában van, hogy arról úgyse lehet szó az első időkben, hogy csak a hobbynkkal foglalkozzunk, mert kevesen vagyunk, legfőbb dolgunk az kell legyen, hogy megalapozzuk az ország jövőjét.
—De én nem vagyok hajlandó gyilkolni! - szólt Lília.
—Szerintem e véleményedet felülvizsgálod majd abban a pillanatban, amint meglátsz néhány fajunkbélit rabláncra fűzve vagy megnyomorítva. - válaszolta neki Ília.
—Én most olyasmire gondoltam, hogy nőket kínhalállal... Ha erre a kötéllel szétdörzsölésre gondolok, a hideg ráz, és félek hogy rossz álmaim lesznek... És akkor is, hát mégiscsak nő volt...!
—Szerintem - szólt Vé - még mindig olyasmi jár a fejedben, hogy a cár úgymond „nem tisztelte eléggé a nőt” ebben az esetben, pusztán amiatt, mert nő. Holott szerintem épp az történt akkor, hogy a cár kifejezetten ezzel bizonyította, hogy a nőket nem becsüli kevesebbre, mint a férfiakat.
—Hogyhogy?!
—Na de gondolj bele, tegyük fel nem végezteti ki a nőt, csak a férjét, mondván hogy a nő az csak egy nő, nem tehet arról hogy hülyeségeket tanácsolt, bolondságra biztatta a férjét, nem felelős a tetteiért, mindez nem számít, hiszen csak nő, nézzük el neki... Nemde ez úgy hangzik, mintha egy félkegyelműről beszélne?! Ha így cselekedett volna a cár, joggal lenne vádolható azzal, hogy a nőket afféle csökkentértékű lényeknek tartja, afféle majdnem idiótáknak, akik nem fontosak, akik nem beszámíthatóak, azok tehát nem felelősek a tetteikért... Na EZ AZ szerintem, ami sértené a nőket általában!
	De a cár nem ezt tette. A cár egyszerűen azt mondja, ő mindenkit a tettei és nem a nemi hovatartozása szerint ítél meg. És ez szerintem nagyon jól van így, csak azért nem mondom hogy „le a kalappal előtte”, mert nincs kalap a fejemen! Az lehet hogy a cár kegyetlen olykor, de egyrészt ez muszáj neki, ez „hivatali ártalom” az uralkodóknál, másrészt ennek ellenére is, épp ő az aki kész egyenjogúként kezelni a nőket, annak ellenére, hogy saját szavai szerint nem is hisz ebben az eszmében! Mégis, amely nő ezt igényli, annak hagyja, és úgy is bánik vele! Erre épp te, egy nő nem örvendesz ennek?! Lásd már be, épp az nem lenne igazságos, ha a nők az egyenjogúságból csak az előnyöket élveznék: hogy amikor az jó, akkor a férfiak privilégiumait élvezik, de amikor felelősségről vagy kötelességről van szó, azonnal azzal védekeznek, hogy „de hát mi mégis csupáncsak nők vagyunk, minket tisztelni kell, védeni kell, nekünk el kell nézni mindent, a hibáinkat is”... Na EZ az, ami NEM egyenjogúság már, és igazságtalan! Szerintem a cár a maga módján igenis kiváltképpen felvilágosult, tulajdonképpen messze sokkal inkább az, mint a legtöbben itt a mi korunkban!
—Jól van na, nem vitatkozom veletek... Felesleges is lenne, engem magasan nem érdekel semmi egyenjogúság, én nagyon boldog leszek ha csak simán egy megbecsült feleség leszek majd valaki mellett, de olyan, hogy emellett annyit énekelhessek, amennyit csak akarok! De nagyon szépen és mély tisztelettel megkérem most mindenki előtt Iván cárt, igyekezzék a kivégzéseket majd úgy elkövetni, hogy azokon én lehetőleg még véletlenül se legyek jelen nézőként, sőt, ha csak egy mód van rá, ne is tudjak semmi ilyesmiről! Felesleges is lenne ilyesmivel sokkolnia meg elrettentenie engem, mert egészen biztos, hogy soha senkit nem fogok lázadásra biztatni! Teljes képtelenség!
—Na de rólatok amúgyse tételezek fel ilyesmit. Már a bolygó őslakosait illetően azonban egészen más a helyzet... És nem is kizárólag a mori hódítókra kell gondolni. El tudom azonban képzelni, nem tetszik majd a főpapnak vagy a királynak, ha betelepszem arra a szigetre...
—Biztos hogy nem fog tetszeni nekik. - bólogatott Ília. —Ugyanakkor viszont az is biztos, hogy boldogan megfizetik ezt az árat, ha ezért cserébe elűzöd a hódítókat!
—Elűzöm, abban nem lesz hiba. Nem azonnal, de úgy szép apránként... és ha nem is azonnal, de nem olyan nagyon sokára!
	Megszólalt most megint Pucsakaci.
—Ha már szóbakerült ez a téma, hogy lázadás... abban valóban biztos lehet a cár, hogy akik itt vannak, azok ilyesmivel nemcsak próbálkozni nem fognak, de ez még álmukban se jut majd eszükbe! Mert, úgy van az hogy amikor Vé kimondta hogy neki igazából nem is tetszene olyan nagyon, ha ő maga lenne a király, legfeljebb talán egy vagy két hétig élvezné, mint afféle „újdonság varázsát”, de azután elege lenne belőle, mert az túl stresszes munka - tudom, nem pont ezekkel a szavakkal mondta, de ez volt a lényege - nos, akkor ő nem csupán önmagáról nyilatkozott, de mindenki másról is aki itt van, még ha ez addig másnak nem is jutott az eszébe! Mert felség, akik itt vannak, ők, mondtam is ezt már, szerintem mind olyanok - ha nem is egyforma mértékben - akikre nagy valószínűséggel igaz az, hogy úgynevezett „Asperger-szindrómában” szenvednek. Ez egy idegrendszeri rendellenesség. Az ilyen ember nem hülye, nem őrült, sőt, majdnem mindig zseni. Igazából szerintem nem is csupán „majdnem” mindig zseni, hanem kivétel nélkül mindig, legfeljebb némelyeknél ez nem tűnik fel, amiatt, mert nem volt módja művelődni épp azon a területen, ahol a zsenisége megnyilatkozhatna. Ellenben e zseniségért azzal fizetnek, hogy más területeken, főleg azokon, melyek az úgynevezett „társas kapcsolatokhoz” kellenek, súlyos zavaraik vannak. Beilleszkedési zavaraik... Egy „aspi” tehát többnyire úgy viselkedik az emberek közt, mint elefánt a porcelánkirakatban. Akaratlanul is megbánt másokat. Vagy ő maga bántódik meg, mert nem érti a másik humorát, komolyan veszi a viccelődést, és vérig sértődik... Egy aspi tehát nem tud bánni az emberekkel. Emiatt természetesen vezetőnek se alkalmas. Semmiféle vezetői posztra nem jó, egyáltalán semmi effélére sem, vagy legfeljebb csak jobb híján, ideiglenes jelleggel, vagy akkor, ha nagyon de nagyon pontosan be van határolva az ő jogköre és tevékenysége mint vezetőnek... Bár még ekkor is kockázatos dolog ez. Egy aspi kiváló kutató lehet, tudós, művész, bármi amit többnyire egyedül kell végeznie, vagy legfeljebb valami nagyon szűk csoportban, a családtagjaival, de épp uralkodónak egészen biztos hogy nem való. Egy uralkodónak ugyanis éppen pontosan az a dolga, hogy emberekkel foglalkozzék, hogy nagyon jól ismerje őket... kiismerje őket... És egy aspinak ez megy a legkevésbé, sőt egyáltalán semennyire se megy. Na és erre egy idő után maga az aspi is rájön, hogy neki ez mintha nem menne, sőt, definitíve sose sikerül igazán jól. És emiatt el is kezdi kerülni az ilyen helyzeteket, mert ugye ki az, aki el ne szeretné kerülni a kudarcokat?! Ha pedig kerüli, akkor szó se lehet róla, hogy még ő küzdjön azért, hogy az legyen egy életen át a munkája, hogy majd állandóan emberekkel kelljen szerencsétlenkednie... És gondolj csak bele, felség, itt ez a csomó ember, s mit tettem én? Ugye eléjük raktam egy számukra vadidegen embert, téged, hogy nesztek, ezentúl ez a fickó lesz a királyotok, az Iván cár, teljhatalommal felettetek! Ezt tettem én, aki pedig már magam is idegen ember vagyok a számukra. Tehát itt vannak ők, aspik egy népes csoportja, erre odamegyek hozzájuk, én, azaz valaki akit nem ismernek, akinek semmiféle jogcíme sincs arra hogy döntsön a sorsuk felől, és rád mutatok, hogy ezentúl te leszel a királyuk, akit még annyira se ismerhetnek mint engem. És ugye hogy egyetlen árva kis szó tiltakozás se hangzott fel a körükből! Holott nem gyávák, csak egyszerűen marhára nem izgatja őket az efféle kérdés, hogy uralom meg hasonlók. De most gondold el, hogy efféle a te Oroszországodban történik, normális emberek közt! Azonnal lett volna nagy felzúdulás, hogy hogy is képzelem én ezt, nekem nincs jogom eldönteni, ki lesz a király, és különben is miért épp te, miért nem közülük valaki, vagy egy egészen más akárki, és egyébként is, hiszen nekik JOGAIK vannak, hogy gondolom én ezt...!
	Itt azonban semmi efféle nem volt. Szerintem mindegyikük csak úgy vállat vont gondolatban, hogy hát jó, akkor most neki ezentúl lesz egy királya, semmi baj, reméli nem fogja őt sokat szekírozni mindenfélével amire nincs semmi kedve... sőt, lehet hogy még jó is lesz hogy van egy erőskezű király, legalább rendet csinál, lehet majd tudni pontosan hogy mit szabad és mit nem, kicsit átláthatóbb lesz az élet... Persze, lehet hogy itt-ott talán lesz némi igazságtalanság is, túlkapások, és ez rossz, de remélik ilyen nem sok lesz, s ha mégis, talán nem nagy ár azért, hogy a világ ne legyen annyira zűrzavaros, hanem világos, egyértelmű, ahol tudni lehet mindig, kinek hol a helye, milyen szabályokat kell betartani... Tehát, egy aspi, az, ha amúgy tűrhetően bánnak vele, s nem követelnek tőle mást mint amire valóban képes is, akkor a legislegcsodálatosabb alattvaló egy király számára, mert soha a büdös életben fel nem fog lázadni, ez eszébe se jut, mert miért is jutna az eszébe amikor egyrészt nem is kíván ő maga uralkodni, másrészt még örül is neki, hogy van egy jó uralkodója! Amíg tehát ezekkel itt jó király módjára bánsz, sőt, nem is kell olyan igazán nagyon jónak lenned, csak legalább elviselhetőnek, addig ezek nemcsak lázadni nem fognak, de valósággal imádnak majd téged! Na de ezzel nem is lesz hiba a részedről, mert még az ellened legelfogultabb történészek is, akik vérszomjas zsarnokként festettek le téged az utókornak, azok se tudtak mást írni, mint hogy hiába voltál akármilyen kegyetlen, de a széles néptömegek, a parasztok, kifejezetten kedveltek téged, és bölcs, nagy, jóságos uralkodónak tartották Iván cáratyuskát, legalábbis az uralmad első felében, amíg még veled volt Anasztaszija!
	Tehát, aki aspi, az nem fog hatalomra törni. Legfeljebb - de már ez is ritkaság - valami nagyon korlátozott mértékig, hogy valami speciális szakterületen ő legyen az elismert szaktekintély. Na de hogy mindenben, mint valami király... Lehet hogy e gondolattal eljátszik egy aspi is pár percig, de ez csak afféle „rövid ideig tartó őrült pillanat” a számára, s amint jobban belegondol hogy egy efféle szakma mivel jár, hideglelősen borzong össze, és inkább visszamenekül a hobbijához. Egy aspi nem arra vágyik hogy ő legyen az uralkodó, hanem hogy legyen egy jó főnöke - vagy épp uralkodója - akiben feltétel nélkül megbízhat, s aki leveszi a válláról az olyan dolgok terhét, amivel ő az aspi gyűlöl foglalkozni, mert egyrészt őt azok a dolgok nem érdeklik, másrészt tudja is magáról, hogy azon problémákat ő sehogy se tudná megoldani, vagy ha mégis, csak elkeserítően alacsony hatékonysággal.
—Úgy van. Mondd csak ki Pucsakaci nyíltan, nem fogok megharagudni érte: mi szakbarbárok vagyunk! - emelte fel a fejét szinte büszkén Mán úr.
—Én inkább úgy mondom, hogy „Kockák”, ez szebb szó.
—Remek, ez úgyis elterjedt becenév a fajtánkra a számítástechnikában. Megjegyzem, a mi fajtánk kifejezetten gyakori is abban a szakmában. És nem is véletlen ez azt hiszem. A számítógépek elvégre mégsem emberek, és logikusak is.
—Igen - bólogatott Pucsakaci - ugyanis elmondom, remélem megérti Iván cár és Anasztaszija is, elvégre jó, ha ismerik alaposan legfőbb bizalmasaikat, hogy az aspi abban nagyon jó, amit logikus, s a logikán belül is elsősorban analitikus gondolkodással lehet megközelíteni! Ilyesmi a matematika, fizika, általában a természettudományok, összehasonlító nyelvészet, géptervezés, meg minden más, ahol egy dolog apró részleteit kell figyelni, felderíteni, megérteni, kitalálni... Ebben egy aspi nagyon jó. Hihetetlenül jó. Legalábbis ha módja volt tanulmányozni e tudományterület alapjait valamikor. De ebben aztán tényleg annyira nagyon de nagyon jó, hogy ha egy aspit érdekel egy efféle tudományterület, akkor röhögve leköröz egy akár tucatnyi normális emberből álló tudóscsoportot is ő egymaga, ha azok versenyre kelnének vele. Negyedannyi idő alatt megoldja a problémát mint azok együtt, holott képes lenne akár napokon át egyhuzamban alvás nélkül is azon dolgozni ha szükséges volna, mert egy aspinak elképesztően nagy a teherbíró képessége, főleg a monotóniát igénylő munkákban. Tehát mindenben ami unalmas, mechanikus tevékenység... eközben az esze ugyanis az őt érdeklő hobbyn jár. De ha épp a hobbyja a munkája, na akkor aztán egyenesen szárnyakat kap, és olyan nincs, hogy abbahagyja, csak mert ő mondjuk „unatkozik”! Amiatt, mert ekkor ő nem is unatkozik. És munka közben nemcsak lekörözi a vele konkuráló „normálisokat”, de úgy, hogy gyakran hihetetlenül zseniális, egyéni, és nagyon hatékony ötletei támadnak, amikre előtte senki más nem gondolt! Mert egy aspi igazán beleássa magát a problémába, s ahol a normális ember átlát két-három összefüggési szintet, ott az aspi meg se áll amíg legalább hat réteg mélységben fel nem térképezi az adott problémát!
—Ez az, igen, jól beszélsz! - hallatszott innen-onnan Pucsakaci hallgatóságából.
—Másrészt azonban - folytatta Pucsakaci - ezért azzal fizet az aspi, hogy ami problémát NEM lehet megoldani analitikus gondolkodással, ott egyszerűen becsődöl és kész, csak áll a szerencsétlen értetlen képpel, s azt se tudja hogy hogyan tovább, mihez kezdjen! Nem túlzok, néha egy kis nyolc éves kölyök messze hatékonyabb az olyasfélékben, mint egy felnőtt aspi! Na és ez amiatt van, mert... szóval, most el kell mondjam, mi e betegség lényege. Arról van szó, tudod Iván cár, hogy biztos nem árulok el titkot vele: nagyjából minden embernek ugyanakkora a feje! Ezt nehéz lenne letagadni, hiszen jól látható... Ez azt jelenti, hogy nagyjából mindenkinek ugyanannyi agya van. Az agy pedig az, amitől függ az ész, a tudat, az érzelmek... mert azok igenis nem a szívben lakoznak, mint a te korod beli orvosok és filozófusok hitték. A szív csak egy vérpumpa. A lényeg, az az agy!
	Na most, ha mindenkinek nagyjából ugyanakkora az agya, akkor ez azt jelenti, mindenki ugyanolyan eszes ugye... Na de hohó, tudjuk hogy ez nem így van!
	Legalábbis így látszik... Mert ez csak a látszat. Ténylegesen ez azonban olyasformában igaz, hogy valóban nem egyformán okos mindenki, de egyforma mennyiségű tehetséggel rendelkezik, amennyiben össze tudnánk számolni valamiféle egyforma mértékegységgel mérve az egyes emberekben az egyes foglalkozások iránt meglevő tehetséget! Tehát ha például valaki nagyon tehetséges a zenéhez, de hülye a matematikához, egy másik ember meg fordítva van ezzel, akkor ők tulajdonképpen egyformán tehetségesek, csak nem ugyanazon a területen.
	Ellenben, tegyük fel, a matematikához tehetséges ember gyermekkorában megfelelő iskolába járhatott - ekkor ki is fejlődik a benne levő tehetség, okos, művelt ember lesz, nagy tudós, s azt mondják róla: zseni. Ha eközben azonban a zenéhez tehetséges gyermek valamelyik szerencsétlen jobbágy fiának született meg, és egész életében csak a trágyát lapátolhatja a disznók alól, sose kerül zeneközelbe, nem ismeri meg a kottát s a zeneszerszámokat, akkor sose derül ki, mihez van tehetsége, s úgy hal meg, hogy egész életében butának nézik!
	Na most, a dolog persze nem ilyen egyszerű, mert ez úgy szokott lenni a legtöbb embernél, hogy majdnem mindenkinek van tehetsége majdnem mindenhez, s majdnem ugyanannyi minden területhez. Azaz az agyunk úgynevezett „erőforrásai” nagyjából egyenletesen oszlanak meg az egyes képességek közt. Kis különbségek természetesen vannak, de normális esetben e különbségek akkorák csak, hogy ezeknél többet számít, ki milyen szorgalmas, illetve hogy kit mi érdekel.
	Néha születik azonban valaki, akinek valamihez különösen nagy a tehetsége - ekkor van az, hogy az erőforrások az agyában oly módon oszlottak meg, hogy arra a feladatra sok jutott. Ha felfedezik a tehetségét, ezen illető csodálatos életpályát futhat be. Igenám, de e tehetségért azzal szokott fizetni, hogy mert e területre neki sok agykapacitás jutott, valami másik területre kevesebb maradt! Hiszen logikus ugye: mondtam, mindenkinek nagyjából ugyanakkora agya van, s így aztán csak úgy juthat valamire sok, ha valahova máshova kevesebb kerül...
	Megfigyelhető, hogy a világ legnagyobb tudósai illetve művészei néha elképesztően ügyetlenek, tehetségtelenek, tudatlanok egyes területeken, ami nem függ össze a tehetségükkel! Például...
—Például én - szólalt meg Mán úr, belevágva Pucsakaci szavaiba - én iszonyatosan nehezen tanultam meg befűzni a cipőmet! És máig is kizárólag csak egyetlenegyféleképpen tudom befűzni!
—Jó példa - bólintott Pucsakaci - tipikus eset! Na szóval, az aspiknál ez tehát egyszerűen úgy van, hogy náluk az agykapacitás majdnem teljessége egyetlen területre összpontosult: a logikus gondolkodás, azon belül is főként az analitikus következtetés területére! Minden másra pedig alig jutott egy icipici kapacitás csak, de még ezen egyéb területek közt is a legmostohábban a szociális kapcsolatokért, az interperszonális kontaktusok kezeléséért felelős terület lett ellátva kapacitással! Egy aspi tehát egyszerűen nem ért az emberekhez és kész. Az aspik számára egy normális ember valami zűrzavaros, szabálytalanul viselkedő objektum, ami minden pillanatban valami váratlan logikátlanságot művel. Emiatt aztán javaslom is neked felség, hogy amilyen gyorsan csak lehet, igyekezz találni megbízható illetőket a nellik közül majd a bolygón, s őket tedd meg mindenféle hatalmi pozícióba, minden olyan helyre, ahova csak lehet, ahol nem létfontosságú, hogy ember töltse be azt a feladatkört! Sokkal jobb lesz, ha az irányítást nem az aspikra bízod. Vagy legalábbis csak nagy vonalakban bízd rájuk, a részletekkel kínlódjanak a nelli beosztottak. Mert egy aspinak az úgyse menne jól.
—De hát - ellenkezett döbbenten Ília - Vé olyan szépen udvarolt nekem az előbb, holott ha jól értettelek, ez neki lehetetlen, mert az udvarlás is olyasmi, ami két személy közti intre... intepe... szóval az, na!
—Igen - bólogatott Pucsakaci - az udvarlás többnyire semennyire se megy egy aspinak. Cseppet se ritka, hogy egy aspi sose megy férjhez, vagy sose nősül meg, vagy ha mégis, hamar elválik, de ha nem, akkor is rossz lesz a házassága... Ne feledd azonban, Vé egy kissé kivétel ebben, mert író! Egy írónál munkaköri kötelesség hogy tudjon írni udvarlásról, kapcsolatokról is, ez egészen természetes, ez a szakmája! De ne ringasd magadat illúziókban: ez nála csak tanult cselekvés, más regényeket olvasva sajátította el, miket kell mondania ahhoz, hogy az tetsszen egy nőnek, persze ezeket nem papagáj módra makogja azért, hanem alkalmazza az adott helyzethez, meg újabb bókokat is képes kitalálni, az előzőek mintájára... hiszen ez a szakmája! De ez akkor se a „véréből jön”, hogy úgy mondjam... sietek megjegyezni, mert látom, Vé elég haragosan néz: ettől ő még nagyon szeret téged! Őszintén! Nem alakoskodik! Azt már csak amiatt se teheti, mert az alakoskodás is olyasmi, ami az emberek közti interakciók egy lehetséges módozata, tehát egy aspinak az se megy, egy aspi határtalanul őszinte valaki, és még ha megpróbálna is alakoskodni, nagyon rosszul menne neki, pillanatok alatt lelepleződne. Tehát Vé sem alakoskodik. Én olyasmire célzok inkább, hogy ő a párkapcsolatokat is logikával szemléli, s emiatt sablonokban gondolkodik. Ezekben nyilván nagyon rutinos, mert abban gondolom nem fog velem vitatkozni ő maga se, hogy igazából minden regény sablonokra épül többé-kevésbé. A te kapcsolatod Vével minden bizonnyal csodálatos lesz, sőt, messze sokkal jobb mint bármi normális fickóval lenne - egészen addig, amíg úgy viselkedel, ahogyan az belefér valamely olyan női sablonszerepbe, amit Vé már ismer, és amit kedvel is egy nőben! Úgy értem, valamely elképzelt nőben, valamely regényének női szereplőjében, mert csodálnám, ha eddig lett volna bármi komoly női kapcsolata is... Sőt, szerintem még nem komoly kapcsolata se volt.
—Ezt nem hiszem róla! Nem lehetek olyan szerencsés, hogy én legyek az első szerelme!
—Nem szerelemről beszéltem, hanem kapcsolatról. Szerelmes lehet hogy volt már. De olyan kapcsolata ami tartós, legalább egy kicsit... Na de majd megmondja ő!
—Hááát... - kezdte Vé, és pirult mint egy rózsa - tulajdonképpen igaz amit állítasz Pucsakaci, de ez nem hiszem hogy az én hibám lenne! Mert, hogy is mondjam... Na szóval, már régebben kitaláltam azt a hasonlatot - az én leleményem, de nagyon találónak érzem - hogy a nők agya olyan, mint egy hatalmas város útvesztője, de nem modern városé, hanem egy olyané ami bár óriási, de a középkor hajnalán épült. Teli van szűk utcákkal, sikátorokkal, zsákutcákkal, lépcsőkkel, a házak alatt átvezető alagutakkal, és legfőképpen váratlan kanyarokkal az útjain. Egy ilyen város lehet gyönyörű, díszes, cifra, hangulatos, de egy biztos: kizárólag gyalog vagy lóval lehet közlekedni benne, és semmi esetre se egy utánfutós, tizenhatkerekű kamionnal!
	Holott a férfi gondolatai efféle kamionok. A nők gondolatai pedig kecses gazellák vagy pónilovak. Azok tudnak közlekedni a nők agyának városában, s nem is lassan hanem gyorsan!
	A férfi agya azonban valamiféle modern metropolisz, nem épült régebben mint 10 év, s a legmodernebb tervek alapján. Hatalmas sugárútjai vannak, többsávos autópályák, mind nyílegyenes, vagy alig ívelő kanyarokkal... S ezeken dübörögnek a férfigondolatok kamionjai. Nincs egyetlen hajtűkanyar se az utakon, s minden sztráda legalább 200 méter széles...
	És most képzeld el, hogy a szerencsétlen férfi megpróbálja végigjárni a maga pótkocsis kamionjával a nők gondolatvárosának úthálózatát... Akkora kamion, hogy létrán kell felmászni a pilótafülkébe... Nyilvánvaló, hogy a szerencsétlen elakad már a külvárosban, szó se lehet róla hogy elérjen a központba... ahol a nők kecses gondolatpónijai vígan ugrándoznak... Teljesen reménytelen a férfi minden igyekezete.
	Ugyanakkor viszont a nők képesek lennének megérteni a férfiakat, HA AKARNÁK. De ők be se akarnak menni a férfigondolatok metropoliszába. Kívülről, a mezőkről bekukucskálnak oda néha, de idegenkedve fordulnak vissza. Számukra az túl nyílt, túl szeles, rideg és hideg, túl nagy távolságok vannak benne, sehol egy meghitt, zárt zug amit ők úgy szeretnek... és minden túl modern, túl célirányos, csak a hatékonyság az egyetlen mérce, minden formatervezett, csak a célok érdekében, semmi öncélú finomság... Túl sok a zaj, túl nagy a sebesség, túl sok a rohanás, minden túltechnicizált...
	Igen, a nők képesek lennének e városba bemenni és végigjárni, de NEM AKARJÁK, mert idegenkednek tőle. Inkább a férfit hívják a maguk városába. És a férfi megy is boldogan, mert a hülye nem látja hogy úgyse fér be oda, berohan oda a maga kamionjával, teljes sebességgel ráadásul hogy mielőbb célhozérjen, aztán csodálkozik hogy az első útkanyarnál belerohan a sarokházba, és felrobban a kamionjában tárolt üzemanyag. A nő meg sikoltozik hogy mekkora kár, tönkretette a bunkó viselkedésével amit ő a nő oly sokáig nagy gonddal épített... Kész a veszekedés. Mintha nem a nő hívta volna a férfit...
	Egy ideje tehát úgy vélem, jobb nekem már, ha csak kívülről kukucskálok be én is a nők gondolatbirodalmába, abba a szépen cizellált városba, ahová én úgyse férek be soha, mert nem vagyok képes kiszállni a kamionomból...
—Na de azért csak rástartoltál Íliára!
—Hát ugye, ez igaz, de abban a reményben tettem, hogy ő ha nő is de mégse ember, így talán nagyobb szerencsém lesz nála.
—Én igyekszem majd megismerni a te modern gondolatvárosodat! - mosolygott rá a leány.
—Nem lesz nehéz dolgod - nyugtatta őt Pucsakaci - mert az aspik gondolatvárosai még annál is szélesebb utakkal rendelkeznek mint a „normális” férfiaké. Könnyű végigjárnod őket. Csak nem szabad letérned az utakról. Követned kell őket. A sablonokat. Amíg azt teszed, minden remek lesz köztetek. Abban a pillanatban azonban, hogy a viselkedésed ettől eltér, Vé majd csak ott áll zavartan, s azt se tudja mit kezdjen veled, és még örülhetsz, ha nem haragszik majd meg rád, amiért nem úgy viselkedel, ahogyan azt ő elvárná, hiszen micsoda dolog az, hogy te megszeged a SZABÁLYT! Különben meg erre alig is van reményed, mert lehetetlennek tartom, hogy ekkor meg ne haragudna. Az aspiknál az úgy szokott lenni, hogy vannak szabályok amiket szentként tisztelnek (kis túlzással és képletesen szólva), s ha ettől eltér valaki, akkor iszonyatosan felpaprikázódnak. Súlyos esetben olyan dührohamaik is lehetnek, hogy akár... szóval, akármi is megtörténhet akkor. Ilyenkor egy aspi képes jobban tombolni is néha, mint Iván cár a legfélelmetesebb dührohamában! Persze ez az itt jelenlevőkre nem jellemző, mert ez már a klinikai eseteknél van csak, de ide senki olyat nem hoztam. Mert mindennek vannak fokozatai, az aspiságnak is. De az teljesen biztos, ilyen esetben egy aspi hihetetlenül megmérgesedik. Ellenben ennek van haszna a neje számára is: mert minden aspinak van pár rigolyája, mániája, ha ezeket a nő tiszteletben tartja, s amúgy meg más dolgokban úgy viselkedik, hogy az belefér az aspi „sablonjába”, akkor minden egyéb területén az életnek a nő úgy élhet ahogyan azt csak akarja, azt tehet amit csak óhajt, mert az aspit az nemcsak bántani nem fogja, de nem is érdekli, sőt, még észre se fogja venni, de ha észreveszi is, csak vállat von hogy nem számít, és két szívverésnyi idővel később már nem is emlékszik rá! Egy aspi számára mindaz ami a hobbyján kívül esik, alig is létezik, s ha létezik is, de bár ne létezne, mert csak bosszantó mellékkörülmény, hisz elvonja a figyelmet attól, ami a számára a lényeg!
—Igen, igen - szólt most Jurun - gyermekkoromban állandóan azzal nyaggatott anyám, amikor hazajöttem nagyanyáméktól akik a közelben laktak, hogy ott mit ettem, mit kaptam ebédre! Én meg csak néztem rá, hogy honnan a fenéből emlékezhetnék én arra két teljes órával később, hogy mit ettem, amikor ez teljesen jelentéktelen apróság, ami nem méltó rá, hogy megjegyezzem, és nem is értem, hogyan érdekelhet ez valakit! Ő meg azt nem értette, hogy is nem emlékezhetek erre már alig két órával később! És azt hitte hazudok, meg volt erről győződve, megsértődött, és nem értette, miért akarom én szándékosan eltitkolni előle épp azt, hogy ott mi volt az ebéd, mi ebben az olyan rémségesen titkos amiért nem merem elárulni neki, holott titkolta a fészkes fene, tényleg nem emlékeztem rá! Később már emiatt igyekeztem is direkt megjegyezni, hogy na most épp mit eszem, mi volt az ebéd, de alig néhányszor sikerült észben tartanom csak, amíg hazaértem, mert tényleg nem érdekelt, szóval még így is majdnem mindig elfelejtettem, mire hazaértem, mert útközben máson gondolkodtam! De még olyan is előfordult, hogy amikor megmondtam anyámnak mit ettem a nagyinál, kiderült hogy akaratlanul bár de hazudtam, mert nem azt mondtam amit ott aznap ténylegesen ettem, hanem azt amit előző nap vagy akár két nappal előbb ettem ott, mert arra emlékeztem! Úgy látszik kialakult valamiféle virtuális „fiók” az agyamban azzal a címkével hogy „az a kaja amit a nagyinál eszem”, ebbe belekerült egy étel, s ezt újra meg újra aktualizálni, az akkora erőfeszítés volt nekem, hogy nem mindig sikerült. Anyám persze nagyon mérges volt rám emiatt, sziklaszilárd meggyőződése lett hogy beteges hazudozó vagyok, és nemegyszer igyekezett meggyőzni engem róla hogy ő még nem is bánja ha titkolódzó a jellemem, s akár hazudozok is az embereknek, mert a magánélet titkait tényleg védeni kell, ő még azt is megérti ha valamit még őelőle, az anyám elől is el akarok titkolni, de miért épp azt a jelentéktelen dolgot hogy mit ettem aznap?! És én hiába mondtam neki hogy épp azért nem emlékszem rá mert valóban jelentéktelen, nem hazudok szándékosan... egyszerűen nem hitte el vagy nem fogta fel vagy nem is tudom mit gondolt rólam...
	Anasztaszija szélesen mosolygott.
—Épp ez az, erről beszélt Pucsakaci!
—De hát honnan tudhatnám én, mi jár Vé fejében, mikor hogyan kell viselkedjek! - riadt meg Ília.
—Nem kell emiatt rémüldöznöd - mosolygott rá Pucsakaci - mert szerencsére az aspik hihetetlenül egyszerűen gondolkodnak az élet ezen dolgaival kapcsolatban! Le merem fogadni vagyonom majdnem teljességébe, hogy Vé maga is egyetért majd velem abban - még ha eddig nem is gondolt rá - hogy ő benned a „védelemre szoruló, megmentendő szépség” sablonjának konkrét reprezentánsát látja, hogy ilyen matematikai zsargonban fejezzem ki magamat... de az efféle zsargon tetszeni szokott az aspiknak, legalábbis a műveltebbeknek. Annak pedig aki e sablonba tartozik, tehát a „megmentendő szépségnek”, annak az a dolga, hogy egyszerűen hagyja magát megmenteni és kész, illetve, természetesen legyen nagyon hálás is a megmentésért, és rajongva csodálja a megmentőjét! Minden egyéb ehhez képest teljesen mellékes és elhanyagolható apróság. Egy efféle megmentett szépség lehet okos is, buta is, parasztlány is, királylány is, szűz is vagy olyan akit előtte már hetvenhétszer tönkreerőszakolt húsz katonaezred is, teljesen mindegy. A lényeg, hogy meg kell menteni, s azután nagyon hálás lesz annak aki megmenti, és nyilvánvaló ugye, teljesen természetes, hogy munkaköri kötelessége azonnal beleszeretni a megmentőjébe, s első szóra a karjaiba omlania! És ugye, hogy Vé pontosan ezt is várta el tőled! Ugye hogy eszébe se jutott udvarolni neked! Hogyne, persze, mondott pár bókot... De azért nem olyan szörnyű sokat ám, és elvárta, hogy a felesége légy! Szerintem el se tudta képzelni, hogy nem leszel a felesége, s ha mégis nemet mondasz neki, azt se tudta volna, hova legyen a csodálkozástól, és egy világ omlott volna benne össze, de nem a szerelmi csalódás miatt, hanem mert MEGSÉRÜLT A SZENT SZABÁLY! Hiszen annak ÚGY KELL LENNI, hogy ha egy lányt megmentenek, az igenis habozás nélkül hozzámegy a megmentőjéhez ha az akarja, kivéve persze ha netán van már férje vagy szerelmese, de ha van, az is már tulajdonképpen afféle illetlenség, mert hogy is merészeli...! Sőt, ha netán a megmentő nem kéri meg a megmentett leány kezét, akkor egyenesen a megmentett lány kell hogy fusson a megmentő után, mert bele kell szeressen, s igyekeznie kell mindenféle praktikákkal behálóznia a fiút, a hatalmas és nagy hőst... ennek így kell lenni, mert Vé szerint ez a logikus! De mert igent mondtál neki, minden rendben van most már, és nincs is semmi baj, sőt, nem is lesz mindaddig azt hiszem, amíg az egekbe magasztalod hogy ő milyen nagyszerű, és hős, és te milyen hálás vagy neki, no meg persze amíg meg nem csalod. Feltételezem ugyanis, azt a ti népetek se szokta tolerálni a nőktől, s ebben mi is ugyanígy gondolkodunk, Vé pedig aztán pláne, mert hogy is néz az ki, hogy épp az a nő csalja meg, akit ő megmentett...
—De hát engem tulajdonképpen te mentettél meg, Pucsakaci.
—Ilyesmit szerintem jobb ha nem mondasz soha többé, sőt, magad is elfelejted, de mindörökre ám! Ilyesmi jobb ha álmodban se jut eszedbe, s ezt vegyed rémségesen komolyan! Szerintem ugyanis a férjed, Vé, iszonyatosan megbántódna ezen, ha ilyesmiket mondogatnál, meggyőződésem hogy semmi mással nem tudnád jobban vérigsérteni, mint ha ezt emlegeted, pláne mert gondolj bele, ez még csak nem is igaz, és igazán elképesztően buta nő vagy, ha így gondolod! Téged én elhoztalak onnan, arról a bolygóról, ez igaz, de nem megmentettelek, mert magadat mentetted meg, amikor észlelve a nagy lehetőséget a szabadulásra, elrepültél onnan! A láncaidat ugyan én szedtem le, de ha nem vagyok ott, repültél volna tovább, s valahogy magad is megszabadultál volna belőlük idővel. Vé ellenben úgy véli, ő mentett meg téged épp azzal hogy feleségül vesz, mert ezek után hogy ő lesz a férjed, senki nem mer majd csúnyáskodni veled többé, nem mer bántani téged, mert te az övé vagy, s ő nagy és erős, akitől mindenki fél, tehát mindörökre megmentett téged, pusztán azzal is már, hogy feleségül vesz! Szerintem jó lenne ha ezen kicsit elgondolkodnál, de nagyon gyorsan ám, mert hihetetlen oktondiságokat fecsegtél az előbb, csodálom is, miként lehet épp egy papnő ennyire szűklátókörű, hogy még ezt se veszi észre!
	Íliának volt annyi esze, hogy ne vitatkozzon tovább, azonnal „kapcsolt”, és rávágta sietve:
—Hát persze, ez csak természetes, nagyon szépen köszönöm hogy felhívtad erre a figyelmemet, ez pontosan így is van, tévedtem, belátom, és nagyon szégyellem magamat, bár nem amiatt tévedtem mintha buta lennék, nyilvánvaló persze közel sincs annyi eszem mint nektek, de buta azért nem vagyok, csak megzavarta még az elmémet és az érzelmeimet a sok új élmény, ezért még néha bizonytalankodom mindenben, mert ennyi új dologra kell figyelni egyszerre, és ez... ez hatalmas... izé... hogy is mondjátok...
—Stressz. - segítette ki őt jóindulatúan Pucsakaci.
—Úgy van, úgy van! Igen, az! De természetesen valóban Vé ment meg most engem, legalábbis a majdani, jövőbeli veszélyektől, amik nem is lesznek, ám épp amiatt nem lesznek, mert ő mellettem lesz és védelmez engem! És ezért én nagyon hálás vagyok neki, s nagyon szeretem őt!
—Ráadásul - folytatta Pucsakaci - te épp akkor ugyebár segítséget kértél, erre ő azonnal odarohant és megígérte a segítséget... Tehát még formailag is rendben van a dolog! Azaz még ebben se téved Vé! Vagyis ha ezek után megcsalnád, az nem illene ahhoz a sablonhoz, amibe képzeletben beskatulyázott téged! Mert tudod, én azt hiszem, Vé a maga módján afféle „liberális” gondolkodású, ő úgy véli, hogy minden nő azt tesz a testével amit akar, mert az az ő saját teste, ez tehát így logikus, emiatt úgy vélem, ha nem épp egy megmentett nőt venne feleségül, esetleg még képes lenne tolerálni azt, ha a nő valamikor megcsalná, képes lenne tehát megbocsátani neki. Nem szívesen akkor se, de én azt hiszem, akkor még megbocsátana. Na de egy olyan nőtől, akit ő maga ment meg, annak nem lenne képes megbocsátani ilyenkor. Teljesen lehetetlen! Egy olyan nő ugyanis nem tehet ilyesmit, egy olyan nőtől ugyanis az a logikus, hogy mindhalálig szeresse őt, és halálosan, és rá se nézzen más férfiakra, mert lehet egy másik férfi erősebb, ügyesebb, okosabb, de akkor is az van, hogy egyik se az ő megmentője! Ha tehát egy ilyen nő csalná meg Vét, akkor a nő megszegné a SZABÁLYT, s akkor még ha nem is veri őt agyon Vé, de még legjobb esetben is úgy vélné róla, hogy az egy hihetetlenül ostoba nő, mert aki ennyire se képes átlátni, mi a LOGIKUS viselkedés, mi a SZABÁLY, az nem való őhozzá! Tehát bárki mástól ha képes lenne is elviselni a megcsalást, de attól akit megment, soha! Az egyszerűen nem fér bele az ő sablonjába, és kész.
—Hát ha csak ennyit vár el tőlem, abban nem lesz hiba, e szempontok alapján én valóban tökéletesen illek a „sablonjába”, mert bár eddig nem akartam kimondani, nálunk ilyenről nem illik beszélni egy nőnek, de ezek után azt hiszem sokkal bölcsebb ha mégis kimondom, legalábbis előttetek, hogy én tényleg alig bírok a boldogságommal hogy valaki felesége lehetek közületek, már amikor levágtad rólam a láncokat Pucsakaci, már akkor arra gondoltam hogy hú, ez egy isten, és milyen pompás dolog lenne egy isten nejének lenni... Akár a te feleséged is boldogan lettem volna, és igazából gondoltam is rá, hátha el tudnálak csábítani, csak aztán meg se próbáltam, mert mire megtanultam a nyelveteket, láttam egy nagy képet a falon egy nőről, később ugyanezt a képet kicsiben is valami nemtudommiden ami a zsebedben volt, s gondoltam biztos a feleséged képe, akkor meg inkább nem próbáltam meg a dolgot.
—Igen, valóban a feleségemről van szó! Figyelmes kislány! - mosolygott Pucsakaci.
—Szóval hogy nagyon őszinte legyek, bevallom, bár pirulok érte, egészen amíg Vé meg nem kérte a kezemet, egymerő izgalomban voltam, hogy jaj csak megtetsszem itt valakinek közületek, bárkinek, mindegy kinek, úgy, hogy feleségül vegyen! Mert hát azért óriási dolog ám az, hogy közületek valaki, egy ISTEN...! És akkor érzem magamat a legnagyobb biztonságban is... Valóban... De tényleg szégyenkezem is e vallomás miatt, soha többé nem akarok róla szólni, kérek is mindenkit, tartsátok titokban, csak amiatt mondtam el, mert te Pucsakaci megijesztettél, és bizonyítani akartam Vé felé aki a férjem lesz, hogy nem lesz velem semmi baj, mert éppen pontosan az vagyok akinek gondol, egy szegény rémült leány, aki hihetetlenül boldog amiért megmentették, s amiért a megmentője még feleségül is veszi! Ez pontosan így van, nem sérült itt meg semmiféle „szabály”! És persze hogy eszem ágában sincs megcsalnom őt, hogy is merészelném, nem akarom hogy agyonverjen, de még azt se hogy csak úgy simán elhagyjon emiatt, mert hát azzal hihetetlenül sokat vesztenék, nem lennék többé egy ISTEN felesége... de különben is, miért érdekeljen engem bárki is, aki nem isten, mit nyernék én valaki mással?! Eszem ágában sincs megcsalnom tehát Vét, fel se merült bennem soha efféle gondolat, még azt se hagyom majd hogy bárki megpusziljon is, de meg ez amiatt se fordulhat elő, mert nálunk szentségtörés, ha valaki akár csak meg is érint egy papnőt, kivéve ha amiatt teszi hogy megmentse az életét, márpedig én papnő vagyok! De még ha amiatt érint is meg engem valaki, hogy megmentse vele az életemet, utána én mindaddig nem végezhetem el a papnői szolgálataimat, amíg részt nem veszek egy bonyolult és kényelmetlen „tisztítási szertartáson”! És ezt mindenki tudja! Én nemhogy le nem feküdhetek senkivel se, de még másnak a kezét is csak rendkívül speciális esetekben foghatom meg, az enyémet meg más tényleg soha, ha nem vagyok életveszélyben, mert ha megteszi, kínhalállal kell lakolnia érte! Nemhogy olyasmi, hogy együtt háljon velem...! Ilyesmi egyszerűen nincs, én még a királyi család tagjainak a számára is teljesen érinthetetlen vagyok, úgy értem, ők már persze megfoghatják a kezemet, de az még velük se történhet meg, hogy velem intim viszonyba keveredjenek! Ilyesmiről én még csak nem is hallottam, ilyesmiről a legendáink se szólnak! Senkinek soha eszébe nem jutna megpróbálkozni azzal, hogy engem elcsábítson, de pláne nem úgy, hogy még egy isten felesége is vagyok! Egyszerűen ilyesmi meg se történhet soha, nem létezik! És még az én méltóságommal se férne össze! Ezen kár gondolkodni is, tökéletes képtelenség! Egyáltalán, már azt se értem, hogyan is merülhetett fel ez a téma, de ha már felmerült, közlöm hogy annál feleslegesebb dolgot elképzelni se lehet, hogy ezen rágódunk, hogy én és a megcsalás...! Itt Iván cár előtt jelentem ki, hogy önként felajánlom, ha netán mégis olyasmit tennék a jövőben hogy megcsalom Vét, hát nyugodtan végeztessen ki engem a legborzalmasabb kínhalállal amit csak képes kitalálni, mert akkor tényleg meg is érdemelném! Most előre önként beleegyezem ebbe, itt mindenki füle hallatára, és szeretném ha ezzel ez a téma mindörökre le lenne zárva mert teljesen felesleges tényleg ezen agyalni, és hogy őszintén szóljak, még akkor is sértőnek érzem magamra nézve ennek a feltételezését is, ha az istenek elmélkednek arról, hogy én esetleg ilyesmire vetemednék! Mert ez teljesen lehetetlen! Lehetséges hogy úgy viselkedem majd, hogy az nem tetszik talán valamelyikteknek, erre megvan az esély, hiszen más nép tagja vagyok, és nem ismerem még a szokásaitokat, de semmiféleképp se úgy, hogy majd én megcsalom a férjemet! Elképzelhetetlen! Még az is, hogy erre egyáltalán gondolhatnék! És nagyon szépen megkérem Vét, hogy ha netán a jövőben úgy érzi, nem viselkedem megfelelőképpen, ne haragudjon meg rám, csak mondja el mit szeretne, s ha csak egy mód van rá, lélekszakadva igyekszem teljesíteni a kívánságait! Igazából elképzelni se tudom hogy ez másképp lehetne, mert nálunk a nők úgyis ahhoz vannak szokva hogy a férj az úr, de pláne így kell legyen, ha a férj egy isten! Hiszen ez annyira nyilvánvaló!
—De te papnő vagy... - kezdte Pucsakaci.
—Hogyne, de a papnő a szolgája az istennek, nem az úrnője! És ha olyasmire gondolsz hogy bennem lenne hatalomvágy, hát igen, nyilván van, ha nem volna, papnő se szerettem volna lenni, de itt sincs semmi baj, a hatalmi vágyamat majd kiélem a mieink felett, szóval, én igazán mindent el akarok követni azért, hogy a házasságom békés legyen, és Vé legyen messzemenőkig elégedett velem! Bármiféle sablont kész vagyok követni ennek érdekében, boldogan és a legnagyobb örömmel, akármifélét, csak mondja meg mindig, mit tegyek!
—Hát ennyire azért igazán nem kellett volna megijesztened a szerelmemet, Pucsakaci! - nézett Vé szemrehányóan a médiacézárra.
—Holott lehet ám, hogy ezzel rengeteg későbbi veszekedéstől megkíméltelek...!
—És az se igaz, hogy csak ilyen típusú nőket tudnék elképzelni.
—Korrekt. - bólintott Pucsakaci. —De akkor is az a helyzet, hogy van a számodra talán tucatnyi nősablon, úgy értem a fantáziádban, sőt, szerintem tucatnyi sincs igazán, jó ha féltucat talán, s ezek közül Íliát te épp abba raktad képzeletben, amit elmondtam! Nem lett volna baj ha Ília egy másik sablonba kerül, de ebbe került, s ha mégis másikba került volna, akkor is sablonosan gondolkodnál róla, csak másképp! És ez amit elmondtam, nem csupán terád igaz, de minden férfira kivétel nélkül aki itt van, ők is sablonosan gondolkodnak a nőkről, legfeljebb eddig ezt nem tudták magukról! Persze a nőkre is igaz ez, nekik meg férfisablonjaik vannak. Emiatt aztán, két aspi házassága a világ legislegcsodálatosabb és legproblémamentesebb házassága lehet - amennyiben megfelelnek egymás sablonjainak. Sajnos, ritka mint a fehér holló, hogy így összekerüljenek, de ez volna az ideális. Természetesen, egy aspi nem csupán az ellenkező nemről gondolkodik sablonokban, de minden másban is. Mán úr például - de a többiek is, mindenki aki feltalált valamit - elkeseredetten gyűlöli a világot, mert még a világ egésze is egy sablonként él az elméjében, s e sablon alapján elvárná, hogy aki feltalál valamit, azt a világ elismerje, rögtön alkalmazni kezdje, tisztelje a feltalálót a zsenialitásáért, stb - de a világ láthatóan nem ilyen! És ő nem érti, miért nem ilyen, és dühös, mert a sablon nem vált be, sőt, mi az hogy nem vált be, az még nem is lenne olyan nagy baj, de NINCS IS MÁSIK SABLON, amit alkalmazhatna erre a nyomasztó helyzetre! Képtelen rá hogy másik sablont találjon ki, mert az csak úgy menne ha elismerné: a világ NEM IGAZSÁGOS. Erre azonban képtelen. Amiatt képtelen, mert ezt csak úgy ismerhetné el a világról, ha elismerné azt is: A VILÁG NEM TÖKÉLETES. Hiszen ha tökéletes volna, igazságos lenne! De az lehetetlen, hogy a világ ne legyen tökéletes... Őneki JÁR az, hogy egy tökéletes világban éljen... Vagy ha ez nem is úgy van, de a Világ, ha már tökéletlen, legalább örvendjen neki, ha ő az aspi megpróbálja tökéletesebbé tenni! Ez már aztán igazán az elvárható legcsekélyebb minimum egy világtól!
—Naná, még szép, ennek pontosan így kéne lennie! - bólogatott épp maga Mán úr, olyan sebesen, hogy majd' lerepült a feje a nyakáról. Jurun is bólogatott e szavak hallatán, csak ő lassabban és szomorkásan.
—De a művészeinkkel is teljesen ugyanaz a helyzet - folytatta Pucsakaci - nem értik, miért nem olyan a világ, hogy elragadtatással fogadják a művészi produktumaikat. Hiszen ennek ÍGY KÉNE LENNIE, mert ez ÍGY VOLNA IGAZSÁGOS, márpedig a Világ tökéletes, s egy tökéletes világ kizárólag igazságos lehet! Illetve ha a Világ nem is tökéletes, de legalább szeretne azzá lenni, örülnie kéne tehát az ő igyekezetének, hogy tökéletesebbé tegye a Világot! Ez így lenne igazságos! Minden aspiban ugyanis hihetetlenül erős az igazságszeretet. Nem járunk messze az igazságtól ha azt mondjuk: Egy aspiban genetikailag kódolt az igazságérzet, az őszinteség és a becsületesség. Ez különben jó teszt Iván cár számára: ha valamelyik tisztviselőjéről kiderül hogy korrupt vagy más módon szándékosan igazságtalan, akkor legalább abban az egyben biztos lehet, hogy az az illető nem aspergeres... Visszatérve pedig Vére: ő persze nem csupán a nőket képzeli el sablonosan. Csak amiatt mondom, ne haragudjon rám, amiért megijesztettem szívszerelmét, de szerintem be kell lássa az igazamat ha azt mondom: minden más foglalkozást vagy szerepkört is sablonosan képzel el! Persze nem csupán ő, minden aspi, de rá is igaz ez. Például, biztos hogy van neki olyan sablonja is, hogy „rajongó”. Aki lelkesedik a műveiért. Lehet hogy eddig még egy rajongója se akadt, de biztos ábrándozott már róla, milyen szép is volna ha lenne! S ezt ő úgy képzeli el, hogy az mindig csupa lelkesedés, bármit is ír ő, a Mester, azt csak rajongással fogadhatja, mindenféle kritika nélkül, legrosszabb esetben is csak olyasmire hívhatja fel a figyelmét nagy alázattal a szavaiban, hogy valahol a szövegben van egy billentyűelütés, vagy legfeljebb talán még a szóismétléseket veheti észre. De már ezt is csak talán. Ennél többre nem vetemedhet, mert úgy van az jól, ahogy a Mester mondja! Ha nem így viselkedik, Vé mélyen csalódna benne, mert nem felel meg a „rajongó” sablonnak.
—Még szép, hogy is képzelheti azt valaki, jobban tudja mi a jó vagy a rossz egy műben mint én, amikor én már sokat írtam, ő meg feltehetőleg egyetlenegy regényt se, sőt, novellát se, legfeljebb pár hosszabb levelet talán! - válaszolta Vé.
—Na látod, épp erről beszélek!
	Pucsakaci most picit hosszabb időre hallgatott el, s ezt kihasználva megszólalt Merkír:
—Azt nem tudom, én is „aspi” vagyok-e, de bevallom a legnyersebb őszinteséggel, nekem is nagyon megtetszett Vé úr azon sablonja, amibe a szerelmét „belehelyezte”... Elvégre ez nagyon kellemes egy férfinak, ha ilyen hálás felesége van. És amint hallom, ez a nőknek se lehet nagyon ellenére arrafelé. Mondd csak, Ília, remélhetem-e, hogy... illetve, úgy értem, miként lehetne ott nálatok „megmenteni” egy nőt?
—Na de hiszen épp azért megyünk oda, hogy megmentsétek az egész népemet!
—Persze, de már ismerem a cár tervét, hogy előbb a szigetre megyünk. Gondolom előbb ott rendezkedünk be, megismerjük azt meg tudomisén, és ki tudja, mikor megyünk a hódítók ellen, holott én nagyon de nagyon vágyok már egy hozzád hasonló dédelgetni való madárkára... Már bocsáss meg Vé, nem sértegetni akartam ezzel a párodat, sokkal inkább az elismerésemet kifejezni felé!
—Szerzek én neked nőt tucatjával is már az első nap. - nyugtatta meg őt Ília.
—Hogyan?!
	A papnő a vállát vonogatta.
—Mit tudom én, még sosem jártam a szigeten magam se, de emiatt igazán nem izgatom magamat, mert anélkül is tudom, ezernyi mód lesz rá, és ha jól emlékszem, talán említettem is már neked, annyi nő lesz hogy sorban állnak majd előtted, abban reménykedve melyiküket választod, és...
—Igen, erre emlékszem is, mondtad ezt amikor beszélgettem korábban veled, s ott volt akkor a cárné is... nem ezzel van a baj, hanem azt értsd meg kérlek, én kifejezetten olyat szeretnék lehetőleg, akit megmentek! Nem baj persze az se ha nem olyan, annak is nagyon örvendenék, még szép, naná, de mennyivel másabb ám az, ha megmentem, és emiatt csodál, meg minden!
—Ennek sincs a világon semmi akadálya. Egészen biztos, hogy a szigeten is vannak rabszolgák, mert rabszolgákat a mi népünk is tart, csak nem annyira kegyetlen módon, mint a morik. De azért a rabszolga akkor is rabszolga, és legalább a fele a rabszolgáknak nő, sőt, inkább több mint fele, és hát emiatt mi sem egyszerűbb mint hogy kinézed magadnak amelyik tetszik, odamész, és közlöd a gazdájával, hogy az a lány mától a tied és kész! Az se baj ha semmit se fizetsz érte, eszébe se jut majd senkinek se hogy bármi pénzt is kérjen tőled, hiszen egyrészt isten vagy, másrészt akkora nagy, hogy még egy mori harcos is nagyon meggondolná az ellenkezést veled, nemhogy mi! Sőt, én azt hiszem a mori harcos is úgy lenne ezzel, hogy inkább meg se gondolná az ellenkezést, hanem gondolkodás nélkül úgy döntene, hogy inkább nem ellenkezik... Hát még mi, akik annyira gyengék vagyunk! És akkor szépen leszeded vagy leszedeted a láncot vagy szíjat a nőről, ami épp van rajta, megsimogatod, megmondod neki hogy ne féljen, mert te nem rabszolgának akarod hanem feleségnek... Ha nem ugrik azonnal a nyakadba roppant boldogságában, az kizárólag azért lesz, mert nemhogy az első percben, de még órákkal később se meri majd elhinni, hogy ekkora hihetetlen szerencséje van!
—Hú, ez nagyon jól hangzik! Csak, izé... Egy árva szót se beszélek a nyelveteken!
—Persze hogy nem, ellenben boldogan tolmácsolok neked. Úgyis biztos vagyok benne, eleinte a tolmácsolás lesz a legfontosabb feladatom. Meg aztán, feltételezem, Pucsakaci úr odaadja nektek azt a fura sisakot amivel nekem is a fejembe tömte a nyelveteket... Hát, nem irigylem a leendő feleségeiteket, iszonyatos napokat kell majd átélniük... De végeredményben el fog múlni, és utána már nem rabszolgák lesznek, szóval nem is vitás hogy megéri nekik magasan! És akkor, utána már beszélgethetsz is vele.
—Nagyon köszönöm a felvilágosításodat! Huh, tiszta szerencse hogy már repülünk a cél felé, mert annyira vágyom már hogy megmentsek valakit közületek, hogy nem is tudom mit csinálnék türelmetlenségemben, ha még a Bargan bolygón tökölésznénk! Hiszen ti olyan helyesek vagytok, picik, aranyosak... Hú, ha belegondolok hogy valami nálatok sokkal nagyobb akárki, azok a „morik”, kegyetlenkednek egy magadfajtájúval, hát már a gondolatára is ennek olyan düh jön rám hogy elmondani se tudom, szóval, csak lássak meg egy olyat, nekiugrok fegyvertelenül is, és mikroszkopikus cafatokra szaggatom!
—Örülök a lelkesedésednek, igazán, de... Na mindegy, csak elmondom azért, mert kötelességemnek érzem, hogy tájékoztassalak benneteket mindenről amit jó ha tudtok... Szóval, nem szívesen mondom el tényleg, mert attól félek ezzel jelentősen leromlik a szemetekben a népem jóságáról alkotott elképzelésetek, de hát sajnos tényleg az az igazság, hogy... hogy is mondjam... - pirult a leány.
—Bökd már ki! Valami olyasmiről van szó, amit szégyellsz? - kérdezte a cár.
—Igen, szégyellem, bár nekem tulajdonképpen semmi közöm az egészhez... Tényleg a népemről van szó úgy általában. Tehát, bizonyos értelemben mi majdnem olyanok vagyunk magunk is, mint a morik.
—Hogyhogy?!
—Hát, a legendáink szólnak arról is, hogy időtlen időkkel ezelőtt mi nagyon messziről érkeztünk, méghozzá kelet felől, hosszú csónakokon. Hogy honnan, arról már senki nem tud semmit, a legendák ott kezdődnek, hogy kikötöttünk a parton. Vélelmezem, volt ennek előzménye is, csak azok a legendák amik a korábbi időkről szóltak, elvesztek. A legenda szerint hét csónak ért partot, mindegyikben pontosan hét férfi és hét nő ült... De ez szerintem csak mese, mert a hetes szám nálunk szentnek számít. Na és én most már azt hiszem, e legenda igaz annyiból, hogy valóban keletről jöttünk, arról a félszigetről, ami a morik szárazföldjéből nyúlik délre! Az utóbbi napokban Pucsakaci úr jóvoltából sok filmet néztem, s volt az egyikben szó az evolúcióról... remélem jól értettem meg, de ha igen, én arra gondolok, a mi fajunk azon a félszigeten alakult ki, s úgy, hogy akkor még nem voltak külön népek a nelli és a mori, egy nép voltunk, de olyan nép, mely jobban hasonlított a mostani nelli népre, azaz miránk, mint a morikra! Azaz, tudott akkor repülni még mindenki, és kicsik voltunk. Aztán valamiért egy kisebb csoport elhajózott nyugatra, vagy talán menekülniük kellett, esetleg a vihar sodorta el őket... És itt ért partot a kontinensen, aztán megsokasodtak... Akik meg ott maradtak, azok is sokasodtak, de mert ott az a félsziget kicsi, muszáj volt hogy északra vándoroljanak. Ám ott már hideg az idő, Pucsakaci azt mondja... növényi élelem kevés van... elkezdtek húst enni. És nagyobbra nőttek, mert a nagyobb test jobban bírja a hideget. Látom ezt rajtatok, embereken is... És fekete lett a szárnyuk, mert az több napfényt fog fel, jobban melegednek úgy... de a nagyobb testük miatt repülni már nem tudnak. Viszont mert így erősebbek lettek, idővel visszament egy részük arra a félszigetre, s megölte azokat akik ott maradtak, és kicsik maradtak... Így alakultak ki a morik szerintem.
	Az én őseim meg itt ezen a kontinensen jó helyre kerültek, s megmaradtak repülni tudónak. El kell mondjam azonban, és most jön amiért szégyenkezem: e kontinens nem volt lakatlan... voltak őslakói! Ezek is hasonlóképp néznek ki mint mi, de még nálunk is sokkal kisebbek. Talán feleakkorák lehetnek mint én. Ezeket úgy hívjuk hogy „törpék”. Hogy ők miként hívják magukat, nem tudom, mert bár néha elfogunk közülük párat, s némelyikük még el is él addig, hogy megtanulja a nyelvünket, de akkor se tudja megmondani a népük nevét, mert nekik teljesen mások a hangjaik mint nekünk, tulajdonképpen nagyon hasonló a madarak csiripeléséhez, s ezt mi nem vagyunk képesek megtanulni. Szerintem ti emberek se. Ők ha akarják, képesek a mi nyelvünket megtanulni, bár még ők is csak nagysokára, de olyan még nem született miközénk, aki a törpék nyelvét meg tudná tanulni. Lehetetlen. Csak füttyögnek meg csiripelnek.
—Sejtem már. - vágta rá szárazon Iván cár. —Kiirtottátok a törpéket, mi?
—Nem egészen. Majdnem, de nem teljesen. Maradtak azért belőlük, sőt, még sokan is, csak nem mindenütt, hanem a legsűrűbb, legsötétebb dzsungelek mélyén... Mert mi tulajdonképpen nem vagyunk dzsungellakók. Szeretjük a fákat, a nagy fákat, igen, de csak ha azok viszonylag ritkásan állnak, és vagy ezek tetején lakunk, repkedünk, vagy a fa közelében a talajon vagyunk, de oda is eljut a fény. A törpék azonban a legvadabb és legsűrűbb dzsungelekben laknak, a talajszinten vagy nem sokkal felette, s ott fény alig van. Épp emiatt, a törpék szeme akkora nagy, hogy alig is áll másból az arcuk, mint a két óriási szemből... De nem repülhetnek feljebb, mert bár tudnak repülni, még jobban is mint mi mert ők kisebbek, de épp mert kicsik, félnek a fák tetejére repülni, a napfénybe, mert akkor gyakran elkapják őket a ragadozómadarak! Vannak ám nálunk nagy, veszélyes madarak... Bár miránk nellikre nemigen veszélyesek, mert mi is azért már elég nagyok vagyunk nekik. De a törpéket szívesen elkapják, ha tudják. A törpék tehát a sötét és sűrű helyeken laknak, s oda mi ritkán megyünk. Ellenben ha néha elkapnak párat közülük a katonák valahogyan, a rabszolgáink lesznek. Nagyon kell vigyázni rájuk, mert ha csak tehetik szökni igyekeznek, de mi akkor se vágjuk el a szárnyukat mint a morik a mieinkét, csak rárakunk a lábukra valami nehéz súlyt, lánccal, az elég, nem tudnak elrepülni mert kicsik és gyengék. Csak amiatt mondtam el ezt, hogy tudjátok. És kérlek ne nézzetek rám ilyen szemrehányóan, értem én, hogy most azt gondoljátok, mi se vagyunk jobbak mint a morik, és még igaz is ez talán, de énnekem sosem volt még egy törpe se a rabszolgám, más se, és szerintem boldogan lemond a népem a törpék rabszolgasorban tartásáról, ha cserébe megszabadulunk a moriktól!
	Iván cár a fejét rázta.
—Ez nem ilyen egyszerű, kislány! Én már azért nem vagyok ennyire naiv... még tiszta szerencse, hogy ha igaz amit mondasz, kevés törpe élhet nálatok rabszolgaként.
—Úgy van. De azért abban biztos vagyok, a szigeten is lesz belőlük egypár, ha másért nem is de legalább bohócnak, szórakozásképpen, a király udvarában meg nagyuraknál, és ha Merkírnek esetleg az ennyire kicsi leányok is megfelelnek...
—Mi az hogy, sőt, én kifejezetten IMÁDOM, ha egy leányka annyira nagyon pici! Mondjuk az már nálam is az alsó határ azért, de szerintem még nagyonis jó lesz az, és hát épp az olyan kicsikék a legszánalmasabbak, nekik van szükségük a leginkább segítségre...
—Szóval, biztos vagyok benne, ő még sokkal rosszabbul érezheti magát mint olyasvalaki aki a mi népünkből rabszolga, hiszen ő nem is a saját népe közt él, s hozzá képest mi nagyok vagyunk, óriások, kegyetlenek... ha egy törpét választasz, sokkal inkább érzi majd megmentve magát.
—Így igaz! Teljesen igazad van! Nekem kell egy törpe! Persze, attól még szeretnék feleséget közületek is, ha lehet. Mikor érünk oda, Pucsakaci?!
—Mit sürgetsz, megy az űrhajó magától, azt várnád el, ugorjak ki a világűrbe és toljam meg hátulról?!
—Nem, nem, bocsáss meg, csak én már... már...
—Csillapodj, ennyire azért nem kell bezsonganod. Szerintem jobb ha erről nem is beszélünk többet, mert látom, túlságosan felizgulsz a témától. És különben is, én csak azt akartam, hogy kissé megismerje Iván cár a bizalmasait, az aspikat, tudja, mivel jár ez a betegség, mire alkalmasak, mik az előnyeik, hátrányaik...
—De egy pillanat azért - szólt Jurun - mert én nem lennék ám olyan biztos benne, hogy mi okvetlenül betegek vagyunk!
—Hogyhogy?!
—Hát úgy, hogy nekem egyszerűen az a véleményem tudod, hogy az aspergeresek nemcsakhogy nem holmi „betegek”, de még az is kérdéses, egyáltalán jogos-e őket a Homo Sapiens faj tagjainak tartani... és minden vicc nélkül hajlok ám e vélemény felé. Tudom, a „faj” meghatározása olyasmi, hogy egy fajba tartozóak azok az egyedek, melyeknek szaporodóképes utódai születhetnek. Igenám, de sok olyan esetet ismer a biológia, ahol holmi ERŐSZAKKAL, mindenféle mesterséges hatásokra (például egy ketrecbe zárás, stb) elérhető, hogy utódja szülessék egy állatpárnak, azaz GENETIKAILAG képesek utódot nemzeni, de TERMÉSZETES körülmények közt mégse párosodnak egymással, és így nem is lesz utóduk! Ezért ténylegesen szerepel is a „faj” definíciójában, hogy akkor EGY faj két állatcsoport, ha TERMÉSZETES KÖRÜLMÉNYEK KÖZT szaporodnak egymás közt!
	Na most, az aspergeresek és a „normális” emberek közt ez NAGYON RITKA. Közösülés néha van, de utód ritkán, mert NEM VALÓAK EGYMÁSHOZ a szokásaikban, s ha párosodnak is, egyik se bízik annyira a másikban hogy úgy párosodjék, hogy abból gyerek is legyen... Ez így lett velem is. Nincs „gén szerinti” gyermekem. Azaz TERMÉSZETES KÖRÜLMÉNYEK KÖZT egy aspinak ritkán van gyermeke „normálistól”. Ebből következik, hogy egyáltalán nem olyan hülyeség az a gondolatom hogy mi aspik külön faj vagyunk, mint amilyennek ez első pillantásra tűnik!
	Nyilván, persze a fajképződés elején tartunk még, még nem „váltunk le” teljesen a Homo Sapiensről, de a folyamat már megindult... És ha végbemegy teljesen, nemcsak külön faj leszünk, de egyenesen FELSŐBBRENDŰ faj, hiszen egy csomó dologban zseniálisak vagyunk! Mi mind zsenik vagyunk, ha nem is ugyanabban!
—Úgy van! Helyes! Jól beszélsz! Igen, igen, külön faj vagyunk, a zsenik faja! - kiabálták többen is ezt, vagy valami effélét lelkesen.
—Mekkora ötlet! - ámult Vé is e szavakon. —Amindenségit, igazad van! Hogy a csudába is nem jutott ez nekem az eszembe eddig... Hiszen ha az államalkotó rovarok közt differenciálódhatott egyedenként a különböző tevékenységi kör, s ez megnyilvánulhat a testük különbségeiben, miért is ne differenciálódhatna így az agyi tevékenység is, az egyes tehetségek vonatkozásában?!
—Úgy van, úgy van, jól beszélsz! - hallatszott mindenünnen.
	Pucsakaci ezt csak hallgatta csodálkozva egy ideig, majd amikor a lelkesedés alábbhagyott, ezt válaszolta:
—Nekem semmi bajom nincs azzal, ha ti ezt így gondoljátok! Még örvendek is e nézeteteknek, mert ha ebben hisztek, nagyobb a lelkesedésetek, s így biztosabb a siker! Aztán meg, az én dicsőségem is nagyobb, ha nemcsak egy bolygó barbárságból kiemelése fűződik a nevemhez, mint ami az én kezdeményezésemre történt meg, de egyenesen a zsenik új fajának adok lehetőséget a kibontakozásra! Tehát, ha ti így óhajtotok önmagatokra gondolni, én csak annyit mondhatok: áldásom reá!
	S erre mindenki megéljenezte Pucsakacit.
S ekkor megszólalt Iván cár.
—Akkor most hogy megismertelek benneteket, híveim, s ti is kissé engem, én úgy tekintem, elfogadtatok uralkodótokul, hiszen sehonnan nem hallottam ellenvetést... Úgy illik azonban, hogy egy uralkodó a megkoronázásakor beszédet is mondjon népéhez, még ha korona nincs is most nálam. De az mellékes is. Nekem kötelességem nem a korona felé van, ami csak egy holt fémdarab, hanem alattvalóim felé! Én tehát ígérem nektek, igyekszem minden tehetségemmel a népem, azon belül is elsősorban a ti szolgálatotokra lenni, mindaddig, míg bennetek is hasonló igyekezetet látok! Amiatt is, mert van nekem egy olyan sanda gyanúm, hogy valószínűleg jómagam is „aspi” vagyok... Csak épp, kivételesen, nálam ez valami csoda folytán épp ellenkezőképp alakult: nálam a tehetség java része arra a területre csoportosult, ami az uralkodáshoz kell, az emberekkel való bánáshoz! És ahogy Pucsakaci úr mondta, voltak még nekem is holmi „dührohamaim”... Remélem, köztetek nem lesznek, nem csalódom bennetek, mert miért is kéne bennetek csalódnom, amikor ti felsőbbrendű emberek vagytok, nem olyan ostoba, engedetlen és kiváltképpen önző tahók, akikkel eddig kellett kínlódnom... Akik még a legislegalapvetőbb, legnyilvánvalóbb józan észérveket sem képesek felfogni, megérteni... Ám ez is arra bizonyíték, hogy tulajdonképpen én, az uralkodótok is közétek tartozom, veletek egy népből való vagyok... Céljaink tehát közösek!
—Éljen Iván cár! - hallatszott erre mindenfelől.
—Figyelembe véve mindazt amit hallottam rólatok - folytatta a cár - úgy döntöttem, engedélyezem a leendő birodalmamban a többnejűséget, olyasformán, hogy az emberférfiaknak lehet egy feleségük az embernők közül, de emellett lehet még akármennyi másik feleségük is, a nellik vagy a „törpék” közül, sőt, el tudom képzelni azt is, hogy lesznek akár mori nők is akiknek meghagyjuk az életét, azok is lehetnek emberek feleségei... Bár ezt az első időkben semmiképp se ajánlom, mert hátha valamelyik bosszút akarna állni, és nekem nem hiányzik hogy valamelyikünk meghaljon, mert oly kevesen vagyunk most még! De majd a későbbi nemzedékeink esetén... És épp mert oly kevesen vagyunk, elrendelem, hogy köteles minden itteni nő feleségül menni egy éven belül valamely férfihoz. Az nekem mindegy, kihez, de igyekezzék, mert ha nem teszi, én jelölöm ki a férjét! Amiatt rendelem ezt el, mert tényleg kevesen vagyunk, ha pedig szaporodni akarunk, az csak úgy megy, ha a nők igenis szülnek! Elvégre mit se érünk azzal, hogy a zsenik faja vagyunk, ha kihalunk, el kell tehát szaporodnunk! Tudom, ez kényelmetlen dolog lehet, de sajnos akkor is az a helyzet, hogy szülni igenis csak nők tudnak, ez tehát munkaköri kötelességük, nemükből fakadóan, és kész! És nem óhajtok efelől semmi vitát, aki ezt nem fogadja el, jobb ha ki se száll a bolygón, és visszaviszi őt Pucsakaci, mert akkor legalább életben marad... Mert minden munkát arra kell bízni, aki képes azt elvégezni, márpedig munka a szülés is, és ezt tényleg csak nő képes végrehajtani!
	De, hogy megnyugtassam őket: csak a szülés az ami kötelező, de egészen biztos, hogy azután és azon kívül lényegében semmi munka nem vár rájuk, mert bőséges mennyiségben lesz szolgálójuk a nelli nép köréből, akik emiatt tulajdonképpen a gyermeknevelés fáradságának javarészét is leveszik majd a vállukról. Elvégre urak és úrnők leszünk, sőt, istenek, hogy is ne lenne így! De attól hogy a nők szüljenek, igenis nem tekinthetek el, akár tetszik ez nektek akár nem, s ezt ti is belátjátok remélem, hiszen annyira végtelenül logikus, márpedig mást se hallottam az utóbbi órákban, mint hogy ti mennyire hihetetlenül logikusan gondolkodtok! Sőt, nekem tulajdonképpen még azellen sincs kifogásom, hogy egy nő ha nem akarja, ne menjen férjhez, én még ebbe is beleegyezem, de szülni akkor is kell neki. Minden nőnek. Méghozzá legkevesebb hat gyermeket! Így döntöttem! Semmiféle ellenkezést nem akarok ezzel kapcsolatban hallani, se most, sem semmikor a jövőben, soha, nem tűrök tiltakozást, se hivatkozást holmi egyenjogúságra, meg női vagy emberi jogokra, s azt se emlegesse senki, hogy én beavatkozom a „magánéletébe”. Igen, azt teszem! És ehhez igenis van jogom, azért van, mert én vagyok a király! Azzal se jöjjön senki, hogy ezzel én úgymond „visszaűzöm a nőket a gyerekszobába meg a konyhába”. Eleve a konyhában lenniük nem muszáj, mert lesznek szolgálóik bőven, mondtam már, igen, annyi szolgálójuk lesz, hogy akár arra is lehet külön szolgálója minden nőnek, hogy a fenekét is szolgálóval töröltesse ki, akinek egyedül ez a dolga. Én magam vagyok a garancia arra, hogy mindenkinek aki itt van, annyi szolgálója lehet, amennyit csak akar! Ha kevesli a számukat, megengedem, hogy szemrehányást tegyen miatta nekem! Emiatt tehet! A szülés miatt nem! De a gyerekszobába se óhajtom visszaűzni őket, sőt, boldog vagyok ha dolgoznak mást is az ország érdekében, ám az elsődleges feladatuk akkor is a szülés, mert szülni kizárólag ők tudnak, jogok ide vagy oda! Bármi más munkát is tehát csak akkor és olyan mértékben végezhetnek, hogy az ne legyen a szülés akadályává! Elvárom tehát, hogy egy éven belül minden nő vagy férjhez menjen, vagy ha ezt valamiért nagyon nem szeretné, akkor is, legalább látszódjék rajta már hogy várandós, bizonyítván ezzel, hogy eleget tesz e törvényemnek!
	Továbbá, nem szeretném azt se, hogy ha kiderül valakiről hogy a múltban, mielőtt alattvalóm lett, mit tett, ezt vagy azt, akármit, ami a Bargan bolygón netán bűncselekmény volt, vagy szégyenletes, vagy akármi, mindegy mi, amiatt ezt megszólná valamelyikőtök! Ismétlem: egy nép vagyunk, mostantól egy nép, a múlt tehát el van feledve, nincs, nem létezik többé, új életet kezdtetek! Például igencsak megmérgesednék arra, aki azt mondaná Líliára hogy kurva, mert lefeküdt azzal a nemtudomkicsoda illetővel, aki becsapta őt! Nem érdekel, hogy ez a ti RÉGI szokásaitok szerint kurvaság-e vagy sem, erkölcstelenség-e vagy sem, sőt az se érdekel, az én régi országom, Oroszország szokásai szerint micsoda. Nem kell hogy érdekeljen, mert amit ő tett, az már nem is létezik többé! El van felejtve! És ez mindenkire vonatkozik aki most itt van! Mindenki tiszta lappal indul. Egymás testvérei vagytok, méghozzá velem együtt, és jaj annak, aki a másikkal nem a szerető felebarát módjára viselkedik! Úgy kell tekintse mindenki, hogy én vagyok tényleg a ti apukátok, a Cár Atyuska, anyukátok pedig természetesen Anasztaszija, kötelességetek mindent megtennetek értünk, szüleitekért, de természetesen mi is megteszünk mindent értetek, ha viszont egy család vagyunk, ugyanúgy kell szeressük is egymást! Szigorú apa leszek, mert nem hiszek abban hogy jó vége volna, ha egy apa szabadjára hagyja oktalan gyerkőceit, aki azonban jól viselkedik, annak semmi félnivalója tőlem! Természetes azonban gondolom, hogy a „jó viselkedés” fogalmába az is beleértendő, hogy nem csupán engem nem szabad megbántanotok, de egymást se! Ami amiatt is oktalanság volna, mert oly kevesen vagyunk, ha tehát még köztünk is széthúzás ütné fel a fejét, előre borítékolható a kudarcunk!
—Tényleg azt várod el tőlünk, Felség, hogy segítsünk egymásnak, betartani a törvényeidet? - kérdezte Vé.
—Ezt komolyan kérded?!
—Á, csak humorizáltam, bocsáss meg... amiatt kérdeztem, mert szeretném ha erre úgy válaszolnál, hogy „igen”!
—Legyen neked: IGEN, pontosan ezt várom el!
—Akkor én megkérlek rá téged, Lília, engedd, hogy segíthessek neked betartani a Cár Atyuska rendelkezését, tudod, a gyerekszülésre vonatkozóan... Mert ugye, az nehezen menne neked férfi nélkül! Természetesen ezt olyasféleképp képzeltem el, hogy te is a feleségem leszel. Te lennél az a feleségem, aki embernő. Mert bár tényleg úgy szeretem Íliát hogy majd' megőrülök érte, de téged is nagyon szeretlek, mert csodálatos hangod van, s ugye mert sok szomorú dolog történt veled, emiatt van felvagdalva a csuklód is, ami arra utal hogy afféle „érzékeny lélek” vagy, akinek nagy szüksége van szeretetre... És én mindig efféle nőről álmodoztam! Remélem, Ília nem haragszik meg rám emiatt, tényleg nagyon szeretem őt ennek ellenére is, de az is való igaz, teljesen valószínűtlen, hogy ő gyermeket szülhetne nekem... ahhoz tényleg kell egy embernő! És ugye, Ília azt mesélte, az ő bolygóján elfogadott az is, hogy a férfiaknak több feleségük legyen! És milyen szép is az, hogy ennyire hasonló lesz a két feleségem neve, hogy Ília és hogy Lília!
—Hát... Hát én talán említettem is - kezdte habozva Lília - hogy szeretnék megbecsült feleség lenni egy férfi mellett, aki hagyja hogy sokat énekeljek... Tehát, tehát... hát igen, tulajdonképpen boldog vagyok hogy megkérted a kezemet, de én tényleg olyan szelíd nő vagyok, hogy nemcsak gyilkolni nem akarok, de veszekedni se szeretnék, és mert úgy tekintem hogy neked már van egy első feleséged, Ília, emiatt azt mondom, hogy én bizony senki terhére nem óhajtanék lenni, vagyis csak akkor mondok igent, ha ebbe Ília is beleegyezik! És nem amiatt, mintha félnék tőle, mert hiszen nyilvánvaló, ha nő vagyok is, de még én is akármikor könnyedén agyon tudnám verni őt, ha egy kis „hajtépésre” kerülne sor. Annyira könnyen hogy bele se izzadnék, szóval tényleg nem amiatt mondom ezt mintha félnék, gyáva lennék, ne értsetek félre, nem erről van szó... De eszem ágában sincs ilyesmi, mi se áll tőlem távolabb mint az agresszió, én tényleg még veszekedni se akarok senkivel se, és megígérem azt is, nem fogok féltékenykedni se. De azt se akarom, hogy más legyen féltékeny rám.
	Ília odalépett Líliához, és átölelte.
—Én nemcsak beleegyezem ebbe, Lília, de boldog vagyok hogy épp te leszel az én megmentőm felesége az embernők közül! Sőt, eleve már az is boldoggá tesz, hogy az én uram második felesége pontosan egy embernő lesz és nem egy újabb nelli lány... Bár nem kétlem, lesz majd neki a nellik közül is még felesége, talán nem is csak kettő-három, de sok is. Na de azért az nálunk úgy van, tudod, hogy bár egyetlen feleségnek se lehet sok szava a férjével szemben, de attól még van rangsor a feleségek közt is, ami majdnem mindig olyan, hogy az első feleség a ház úrnője, azaz mindenben amiben nem a férj dönt, ő parancsol, sőt még abban is amiben amúgy a férj parancsolna, akkor, ha a férj nincs otthon! Igenám, de az első és második feleség közt nincs olyan nagyon nagy különbség a rangsorban, ha közel azonos időben lettek feleségül véve. Na és hát most Vé mellett én vagyok az első feleség, elvileg én lennék az úrnő, és félnem kéne, ha a második feleség is egy nelli lány lenne, s esetleg azt jobban megszeretné Vé mint engem, vagy akárcsak majdnem annyira is mint engem, akkor ő lenne az úrnő, hiába hogy én vagyok az első feleség... Na de így hogy te vagy a második feleség, Lília, ez nekem messze sokkal jobb, mert bár eszem ágában sincs úgy gondolni hogy én tényleg az úrnőd lennék, hogy is képzelhetnék ilyesmit amikor te is ember vagy, tehát egy ISTENNŐ a szememben, szóval sokkal inkább hiszem azt hogy te vagy az én úrnőm, de én már arra gondolok, mi lesz majd ha jön egy harmadik meg negyedik feleség is majd valamikor a jövőben, akár még sokkal több is, és akkor azoknak már teljes joggal mondhatom hogy úgy viselkedjenek velem, hogy én az első feleség vagyok, ők meg még csak nem is a másodikok, mert az te vagy, azaz ők nagyon de nagyon hátrébb vannak a sorban! Nekem tehát tényleg hihetetlenül jó, hogy egy embernő a második feleség, ennél jobban aztán tényleg nem is alakulhatott volna a sorsom, az hogy téged feleségül vesz Vé, az nekem nemcsak nem tragédia, de roppant öröm és boldogság, ez nekem egy óriási szerencse, ez, hogy te leszel Vé második felesége, és ismétlem nem amiatt mintha úrnőnek képzelném magamat fölötted, de amiatt, mert így könnyebb lesz úrnőnek lennem a későbbi feleségek fölött! Az pedig végképp nagyon mélyen meghatott, hogy te még az én beleegyezésemet is kikérted, csodálatos nő vagy, és megtiszteltetésnek érzem, ha a barátnődnek mondhatom magadat! Remélem, sok érdekeset tanulhatok majd tőled is, a ti világotok tudnivalóiból!
—Hú... Ília, én szeretlek még most is, de izé... az hogy ennyire belegondolsz a jövőbe... ekkora hatalomvágyat... azt elképzelni se tudtam rólad! - ámult Vé.
	Ília vállat vont, félig szemtelenül, félig kacéran, s így szólt:
—Papnő vagyok, mondtam... papnő nem lesz senki, aki nem vágyja a hatalmat... de ne aggódj szerelmem, azt sosem fogom elfeledni, hogy azért énfölöttem is van úr, méghozzá te! Igazából amúgy, még jobban is örvendek annak hogy Lília is a feleséged lesz, mint ahogy eddigi szavaimból hinnéd, mert én azt hiszem, amikor nem énekelni fog, akkor valóban boldogan foglalkozik majd az otthoni teendőkkel, pláne ha születik néhány gyermeke is már, emiatt nekem nem is kell majd sokmindennel törődni ami kell egy háztartásban, s így résztvehetek a... a... a közéletben, azt hiszem ti úgy mondanátok ezt...
—Értelek, de vigyázz, nem szeretném, ha ketté lennél fűrészelve! - óvta őt Lília.
—Ez a veszély biztos hogy nem fenyeget, mert senkit nem óhajtok lázadásra buzdítani.
—Ezt el is hiszem, sőt, úgy vélem ebben senki nem is kételkedik a jelenlevők közül semennyire se, de szerintem a felséges cártól simán kitelik, hogy akkor is megbüntet valakit, ha nem lesz áruló, csak súlyosan hibázik valamiben.
—Igen - bólintott a cár - ezt jól látod, elviekben valóban igazad van, de azért nagyon túlzol is. Ha a hibát valaki akaratlanul véti, nem szokásom amiatt kivégezni. Mindenki tévedhet elvégre. Akár még én is. Különben is, a hibáknak fokozataik vannak, súlyosság szerint. Az se mindegy, hányszor hibázik valaki, az se, a hibái mellett milyen sikereket arat. Azt is tudom jól, csak az nem hibázik, aki semmit se csinál... ráadásul azoknak, akik kezdetben állnak mellém, s lesznek a híveim, hihetetlen előnyük van, mert nekik messze többet elnézek mint másoknak, majdnem akármit! És az összes nelli közül a legislegelső hívem épp Ília. Ahhoz hogy őt kivégezzem, pláne kínhalállal, tényleg már olyasmi kéne hogy szándékosan fellázadjon, felkelést szítson. Amíg ilyet nem művel, akármi ostobaságot tegyen is, legfeljebb attól kell tartania hogy alaposan megszídom, vagy legislegrosszabb esetben megparancsolom hogy látni se akarom többé, maradjon otthon, s törődjön Vé háztartásával. Azaz kegyvesztett lesz. Szerintem neki, aki mint hallom igazából egy nagyravágyó nő, ez is hihetetlen tragédia volna már, bőven elég fenyegetés ez neki ahhoz, hogy igyekezzék ahogyan csak tud, okos lenni a közéletben. Szerintem semmi szükség rá, hogy ennél nagyobb büntetéssel fenyegessem meg kudarc esetére. Arról nem is beszélve, ha Íliát kivégeztetném olyasmiért ami nem nyílt lázadás, azonnal félnem kéne Vé árulásától is aki ezt helytelenítené, és semmi kedvem lemondani az ő segítségéről, s ellenségemmé tenni! De minek is beszéljünk ilyesmiről, amikor én nagyon bízom Íliában, s még tetszik is a lelkesedése, hogy sokat akar nyüzsögni, serénykedni a szolgálataimban! Reménykedem benne, attól hogy Ília ilyen, még belefér Vé „sablonjába”!
—Most én kérdezem tőled, felség, ez humor akart lenni? - kérdezte Vé.
—Félig. - mosolygott a cár.
—Jó, hát akkor azt válaszolom, amit korábban mondtam Pucsakaci úrnak is: azért nekem sok sablonom van ám a nőkre is... Igen, Ília még most is a „megmentett szépség”, akinek munkaköri kötelessége a hála, s hogy a karjaimba omoljon... amiatt mondom ezt így, mert amióta ezt Pucsakaci úr mondta, egyre ezen jár az eszem, s mind jobban tetszik nekem ez a megfogalmazás! Na de e sablonnak van számos altípusa. Például aszerint, ki volt az a szépség az előző életében, azaz a megmentése előtt. És én írtam már olyasmit, hogy királynőből rabszolga lett, aztán a hős aki megmenti, segít hogy a királynő visszaszerezze a hatalmát. Nos, Ília a szememben ezen utóbbi nyilatkozata után - úgy tűnik nekem - még simán belefér a „sablonomba”, csak feltehetőleg ebbe a „királynős” altípusba sorolandó, még ha nem is királynő volt, s nem is lesz belőle se királynő, se királyné. De attól még oda tartozik, mert hatalomvágyó nő, s volt is korábban hatalma mint papnőnek, és szeretné, ha újra lenne hatalma, s nyilván szeretné ha ebben a segítségére lennék, ami segítséget nyilván meg is adok neki, ha képes leszek rá! Tehát nem kell félnie, mert bár megdöbbentem azon amit mondott ez igaz, de attól még ugyanúgy szeretem mint korábban! Úgy látszik elég rugalmasak a „sablonjaim” ahhoz, hogy ez még simán beleférjen! - és a leányra mosolygott.
—Hát akkor amint a bolygóra értünk, kettős lakodalmad lesz! - intett Vé felé előkelően a cár.
—Én belátom hogy muszáj szülni - szólalt meg ekkor Annia - de aggódom mégis, hogy ha valamelyik nő ezt tényleg férj nélkül teszi, azonnal megszólják majd hogy kurva!
—Hogy is lenne az, ha nem pénzért csinálja! - vágta rá Vé.
—Mindegy, mert legalábbis erkölcstelennek akkor is mondhatják.
—Na de miként tehetnék, amikor ezt ÉN MAGAM engedtem meg! - szólt most Iván cár. —Biztos lehetsz benne, aki férfi ezt teszi, vagy ha akár egy másik nő is, az ezzel az életét kockáztatja! Ezt én magam ígérem meg neked! Meg mindenkinek! Gondolni szabad bárkinek amit akar, a fejekbe nem látok bele. De attól jobb ha óvakodik mindenki, hogy ilyesmit kimondjon. Sőt... még az se helyes ha gondol ilyesmire, mert aki sokat gondolkodik effélén, hajlamos idővel kimondani is, és annak nagyon kellemetlen következményei lennének a számára.
—És ha az őslakosok közül kezd valaki effélét pletykálni?
—Most tréfálsz, ugye?! - kérdezte nem is Iván cár, hanem Ília. —Gondolod, azok nem a fejükkel játszanának, ha ezt teszik, sőt még sokkal inkább is?! De meg még nem is kell hogy a cár fülébe jusson az ilyesmi: elég ha te tudod meg, hogy valaki a rossz híredet költi, s akkor egyszerűen felkeresed, aztán agyonvered és kész! Akkor is ha férfi, hiszen a legislegerősebb férfiainknál is nehezebb vagy legkevesebb négyszer, semmi esélye ellened! És teljesen kizárt, hogy emiatt megbüntessen téged Iván cár. Sőt, ha megtudja a cár hogy ilyesmi miatt agyonvertél valakit, inkább még megdicsér majd téged, mert örül, hogy nem neki az uralkodónak kell foglalkoznia minden apró, piszlicsári problémával, hanem meg tudod oldani magad is a gondjaidat, anélkül, hogy rabolnád a Cár Atyuska drága idejét!
—Ez az, jól beszélsz Ília, nagyon tetszel, lám, már kezdesz kiismerni engem! - dicsérte meg a leányt a cár.
—Nyilvánvaló különben is, - folytatta a nelli papnő - hogy azt csinálsz a mi népünkből valóval, amit csak akarsz, elvégre istennő vagy, és nehogymár egy istennő meg ne fegyelmezhesse azt, aki csúnyát beszél róla, és nem tudja hogy hol a helye! Hát hiszen ez tényleg a legkevesebb jog, ami meg kell hogy illessen egy istennőt, hová is lenne a világ, ha még ehhez se volna joga! Hogy is nézne az ki! Még egyházilag is szentesítve lesz ez a tetted, ugyanis a mi saját papjaink se mondhatnak mást mint hogy igenis jogod van agyonverni bárkit akit csak akarsz a mi népünkből, nemhogy akkor ha rosszat mond rólad de akkor is ha semmit se mond csak úgy simán nem tetszik neked a pofája, mert ha a papjaink tagadnák hogy ehhez egy istennőnek joga van, azzal a saját vallásuk tekintélyét ásnák alá, amit persze hogy nem tehetnek meg, hiszen abból élnek! De meg különben is, az isteneknek nyilván mások a szokásaik mint annak aki nem isten, mi közünk is volna nekünk ahhoz, hogy ti hogy éltek, és mit tesztek házasság előtt, alatt, közben, utána, vagy akármikor is! Ha nektek ezt megengedte Vá isten, akkor az úgy van jól, és jobb ha mindenki befogja a pofáját, mert ha olyasmit fecseg amit nem való, akkor nem tudja mire való a nyelve, emiatt azt ki kell vágni, s biztos ami biztos, hogy vissza ne nőhessen, legjobb ha a nyelvét a fejével együtt vágjuk le!
—Ez az, remekül szóltál, minden így igaz ahogy mondtad, meg vagyok elégedve veled! - dicsérte meg a nelli lányt ismét Iván cár. —Nektek, embernőknek, ezentúl engedélyezett hogy úgy éljetek intim életet ahogy akartok, amíg házasságra nem léptek, s ez nem nevezhető erkölcstelenségnek, mert a saját testetek a tietek. A házasság, az más dolog, házasságkötéskor megfogadjátok épp azt, hogy mással mint a férjetekkel nem teszitek. Házasságot kötni azonban nem muszáj. Szülni muszáj. És szerintem ezt a témát ezzel le is zárhatjuk, mert túl van tárgyalva.

	Az első győzelem

Már az Aspia bolygó légkörének felső határánál jártak, amikor Pucsakaci ezt kérdezte:
—Az rendben van hogy azon a szigeten szállunk le, de hát az eléggé nagy. Melyik részén?
	Iván cárt kérdezte, aki így válaszolt:
—Ezt legjobb, ha Ília dönti el. Ő a papnő.
—De sosem jártam még azon a szigeten.
—Igaz, ám azt mondtad, az a sziget lakott, s hozzá mindenféle előkelőség által. Azt döntsd el, mi a jobb nekünk: ha az orruk előtt ereszkedünk le az égből, vagy ha valami néptelen területre szállunk le!
—Hát, hát... Én azt hiszem, ez tulajdonképpen mindegy. De ennek ellenére, talán jobb lenne néptelen helyen leszállni, mert azt hiszem, jobb, ha senki se látja, milyen sok csomagot pakoltok majd ki az űrhajóból. Ha ugyanis azt senki se látja, kisebb az esély a lopásra. Ugyan alig hiszem, hogy bárki meglopni merné épp az isteneket, de minek is kockáztassunk! Sőt, a legislegjobb talán az lenne, ha sikerülne egy barlangot találni rögvest, azelé szállnánk le, aztán abba gyorsan bepakolnátok mindent, és később úgy tennénk, mintha épp azon barlangon keresztül jöttetek volna elő a mélyből... ez illene leginkább Vá istenhez!
—Legyen akkor így, ha Pucsakaci képes egy barlangot találni.
—Hm... nem mondhatnám hogy könnyű feladat, ez űrhajó, és nem geodéziai műszer... - mormogta Pucsakaci. De azért csak körberepülte leszállás előtt a szigetet, és vizsgálgatta mindenféle műszerrel, amiknek többségét még emberi utasai se ismerték. Végül így szólt:
—Hát, itt mintha egy barlangot látnék... azt persze nem tudom milyen mély, de tippelem hogy nagyon, mert a számítógép azt mondja, ez a hegy jószerivel egy szivacs, tele van üregekkel! De sokat kell majd kutyagolnotok ha ott szállunk le, mert igaz hogy légvonalban nincs is nagyon messze tőle egy város, valószínűleg egyenesen a főváros, mert ezen a szigeten az a város a legnagyobb, ellenben e barlang több mint ezerhatszáz méter magasan fekszik!
—Remek, legalább nem fővök meg a melegben! - vágta rá a cár.
	Így aztán az űrhajó a barlangszáj előtt nem sokkal ereszkedett le. Volt ott egy kis tisztás... alig is volt elég az űrhajó számára... azután meg már csak egy iszonyatos szakadék, ami csaknem függőlegesen zuhant alá, egészen a tó felszínéig.
	Na és hát alig szálltak ki, alig léptek ki az űrhajóból, máris kiderült ami eddig nem: hogy Ília szeme messze sokkal de sokkal jobb, mint az emberek szeme! Amúgy nagyobb is volt egy picit, de semmi esetre se annyira, hogy gyanakodni kezdtek volna eddig rá, legalább háromszor jobb a látása... Persze, logikus is ez, hisz már a madarak szeme is milyen jó, és ő is tud repülni... létezik olyan mondás is hogy „sólyomszemű” meg „sasszemű”... de eddig nem derült ki, milyen éles Ília látása. Most azonban igen.
	Ília ugyanis nem a barlangot vette szemügyre elsőként, mint Iván cár meg az emberek többsége, hanem kisétált a meredély szélére, a messzeségben gyönyörködni. Ez amúgy logikus is volt a részéről, ha belegondolunk, hiszen korábban hosszan ecsetelte, hogy a népe mennyire utálja az olyasféle helyeket, mint a barlang...
	Vé utánasietett.
—Vigyázz, le ne zuhanj!
	Ília kacagott.
—Drágám, mitől féltesz, mégis, mi bajom történhetne ha lezuhanok?! Ilyesmi nekem csak akkor árthat, ha kis magasságból esem le. Akkor ugyanis előfordulhat, hogy olyan hamar lepottyanok a talajra, hogy nincs időm szárnyrakapni. Azaz ha úgy öt-hat méterről váratlanul leesem, akkor igen, akár a nyakamat is kitörhetem. De hát nézz csak le, ez egy iszonyatosan mély szakadék, teljesen lehetetlen, hogy ha innen leesek akkor bármi bajom legyen, mert bőségesen van annyi időm, hogy kinyissam a szárnyaimat, és repülni kezdjek! Ami azt illeti, mi nellik egyenesen imádjuk az efféle szabad térségeket, mert még magasba ugranunk se kell, ha repülni vágyunk! Engem tehát itt teljesen felesleges féltened. Te azonban jól teszed, ha nem mész nagyon a szélére.
—Oda nem is megyek, de egy kicsit azért még közelebb óvakodom, mert meg szeretném kukkolni a várost innen a magasból. - és Vé közelebb ment a mélység széléhez. Ília is, de ő aztán tényleg a legislegszélére lépett, öt centire se volt a szakadék peremétől a lába, ennek ellenére a legcsekélyebb tériszony se látszott rajta.
	És most hirtelen elsápadt.
—Ellenség! - kiáltotta, és lefelé mutatott az ujjával.
	Vé is arra nézett. Látta maga alatt messze lent a tópartot, valami micsodákat is amik talán házak voltak, talán nem... nem sok mindent látott ilyen messziről, az az igazság.
—Hol? - kérdezte röviden.
—Ott, ott a part mellett egy hajó áll! Te nem látod?!
—Hát, nem igazán. Mintha lenne ott valami, igen, de abban se vagyok biztos, az nem egy ház-e a parthoz nagyon közel.
—Ne tréfálj, ennyire nem lehet rossz a szemed!
—Semmi baja a szememnek.
—Pedig az akkor is egy hajó. És sokkal nagyobb, mint amiket mi készítünk. Sőt... ahogy látom, ez már amiatt se a mi hajónk, hanem egy mori hajó kell legyen, mert számos fogoly van rajta a mieinkből, kiszegelve az árbocokra a szárnyaiknál fogva, vagy kötélre kötve lógnak rajtuk! Meg kell mentsétek őket!
—Te komolyan még ezt is látod ilyen messziről?! - kérdezte Vé, a hangjában mély tisztelettel.
—Itt dögöljek meg azon nyomban, ha hazudok!
	Eddigre már majdnem minden ember ott állt körülöttük, élükön Iván cárral és Pucsakacival.
—Hát ennek nagyon örülök, mert eszerint az első akciótokat még én is látni fogom - bár nem veszek részt rajta! - dörzsölgette a tenyerét a médiacézár. —Remélem azonban, annyit megtesztek a kedvemért, hogy felvesztek egy-egy fejpántot, ezekben egy kamera van, de nem nehéz, csak pár grammos, ráadásul szépen is mutat, olyan, mintha egy drágakő lenne a homlokotok közepén! Ez majd mindent közvetít az űrhajóm komputerének, amit láttok. Ha ebbe beleegyeztek, ajándékozok nektek egy-egy szabványos csiszí kimenőruhát, ezt szokták használni a barbárok közé menve. Nem páncélöltözék, de az biztos, hogy késálló, sőt, még a puskagolyónak is ellenáll, annak legalábbis, amit egy efféle középkori népség képes kilőni. Persze, attól még meghalhattok, ha az arcotokat találja telibe valami, de azért ez így is jelentős védelem.
—Máris beleegyeztem! Add csak a ruhákat! - bólintott a cár.
—Akkor jöjjetek, mert jó lesz ha gyorsan kipakoljátok az űrhajót, vigyetek mindent a barlangba, a ruhák ugyanis a leghátsó csomagokban vannak, tudjátok, nem számítottam rá, hogy ilyen hamar kelleni fognak...
	Mindenki nekiállt cipekedni, a nők is, sőt, még Ília is, már amit tudott.

Sok csomagjuk volt, nagyon sok... Több mint egy órán át cipekedtek, ki is izzadtak a végére, bár olyan igazán nagyon meleg idefent nem volt, ahhoz képest, hogy a bolygónak majdnem az egyenlítőjén voltak, azaz a legtrópusabb trópuson. De hát magasan voltak. A csomagokat nem vitték be nagyon mélyre a barlangba, épp csak annyira, hogy ha jön egy eső, akkor meg ne ázzanak. A cár azt mondta, nem kell félni hogy valaki ellopja őket, mert természetesen maradnak itt őrök: nem is kevés, tudniillik kivétel nélkül minden nő! A parancsnokuk természetesen Anasztaszija lesz.
—Kevesen vagyunk, ezért bár a legkiváltképpen természetesen Anasztaszijára kell vigyázni, megmondta ezt már Pucsakaci is, de rögvest utána következik minden más nő is, nincs kivétel! Ők nagyon értékesek, mert ha a nőink meghalnak, kihal a fajunk! Egészen egyszerűen tilos, hogy egy nő résztvegyen bármiféle hadi akcióban, kivéve természetesen, ha maga az ellenség jön oda ahol lakunk, váratlanul megtámadni minket! Ők tehát most itt maradnak, vigyáznak a cuccainkra, s csak mi, férfiak megyünk le harcolni!
	Ellenkezés nemcsak nem volt, de ahogy körbenézett, úgy látta, a nők kifejezett megkönnyebbüléssel engedelmeskednek neki ez ügyben. Sőt, még a férfiak is helyeslően bólogattak, néhányan nem is csupán bólogattak, de még mormogtak is olyasmiket, hogy „Úgy van!”, „Helyes!”, „Jól beszél!”, „Egyetértek!”.
—Illetve, egy kivétel azért van - tette hozzá a cár - Ília! Neki muszáj velünk jönnie, mert ő kell hogy tolmácsoljon nekünk! Remélem akad itt valami olyan ruha is ami jó rá, mert eredetileg gyermeknek készült, olyan a mérete...
—Nem tudnám felvenni, mert szárnyam van. - ellenkezett a leány.
—Semmi gond, valahogy majd csak kivágjuk az oldalánál, hogy a szárnyad kibújhasson ott. Ez is jobb lesz mint a semmi, mert így a szárnyaidat ugyan kilyukaszthatják, ami biztos nagyon fájdalmas, de azért abba még akkor se fogsz belehalni. Ellenben védve lesz a tested, márpedig az a lényeg!
	Ez aztán így is lett. Ília kissé aggódott hogy a ruha nehéz lesz, de aztán kiderült hogy erről szó sincs. Csiszík készítették, azok meg kényelmes népség, sőt, egyenesen kényeskedőek, tehát az egész ruha nem nyomott összesen húsz dekát se. Így aztán Ília hamar megszokta, sőt, meg is kedvelte, mert örült neki hogy védve van a teste, ráadásul a ruhán cipzáros zsebek is akadtak, amikbe beletehet mindenféle apróságot, s eképp ezeket úgy vihette magával repülés közben, hogy nem kellett a hajával tartania őket.
—Remélem van errefelé valami út, amin lemehetünk a hegyről, mert mi nem tudunk repülni! - sóhajtotta Vé.
—Biztos van, sőt, azt hiszem már látom is ott balra! - mutatta Ília. —Indulunk akkor?
—Mindjárt, de előbb még vegyük magunkhoz a késeket, kardokat, sőt, az íjakat is!
	Így aztán teljes fegyverzetben masíroztak le a hegyről. Oda is értek a városhoz már kora délután, de sokkal előbb megelőzte őket a hírük! Ugyanis, még félútig se jutottak, máris észrevették őket a nellik - elég sokan repdestek errefelé már a fák közt, és hát a nelliknek jó szemük van... Jellemzően aki megpillantotta az embereket, máris igyekezett tőlük mind messzebb kerülni!
—Attól félek, moriknak néznek benneteket a népem tagjai! Tartottam tőle hogy ez lesz! - mondta Ília.
—Akkor most...? - kérdezte a cár.
—Hát, szerintem jobb lesz ha előrerepülök, s megmondom annak akivel csak találkozom, hogy jó barátok vagytok! Istenek! - felelte a leány. —Mert nem szeretném ha holmi félreértés miatt hirtelen lőni kezdenének rátok valami fedezék mögül! - azzal máris szárnyra kapott.
	Vé aggódott a leányért, de Ília alig fél óra múlva visszatért, ráadásul nem is egyedül, hanem vagy féltucat nelli férfival, akik minden bizonnyal a nelli nép előkelőségei lehettek, mert oly dúsan fel voltak ékszerezve, hogy emiatt repülni is alig tudtak. Szinte szembántóan csillogtak az aranytól. Leszálltak az emberek előtt, s nagy hajlongásba kezdtek. Beszéltek is valamit, persze ebből hőseink semmit se értettek, de Ília tolmácsolt.
—Ő országom királya, mely ország nevét most el se mondom, mert nagyon hosszú a neve. A királyt azonban úgy hívják, hogy Decselli. Ő pedig a főpap, a neve Tangulla. A többiek mindenféle előkelőségek, szerintem teljesen felesleges, hogy megmondjam a nevüket, úgyis elfelejtitek. Elmondtam nekik, hogy imám hatására előjött a mélyből Vá isten, sok szolgálójával, ti tehát nem morik vagytok hanem istenek, amint az jól látható is rajtatok, hiszen nem tudtok repülni, még annyira se mint a morik, és sokkal nagyobbak is vagytok. És hajlandóak vagytok a védelmünkre kelni. Nagyon örülnek ennek. Ugye megmondtam, hogy eszük ágában se lesz hitetlenkedni, mert akkora bajban vagyunk, s ilyenkor boldogan elhisz mindenki bármit, ami reményt nyújthat!
—És mi van azzal a hajóval? - kérdezte a cár.
—Hát, az vagy öt napja érkezett. Eddig nem volt hajója e tavon a moriknak, nemrég csinálhatták, sőt, én azt hiszem, egyszerűen szétszedték egyik hajójukat amivel jöttek, átcipelték az alkatrészeit a dzsungelen, majd újra összerakták a tóparton! A hajó ott horgonyzik tehát napok óta. Váratlanul jött, az ágyúikkal szétlőtték amit tudtak, majd partraszálltak, raboltak ezt-azt, és ejtettek sok foglyot is. Ezután visszamentek a hajóra, de nem hajóztak el vele, mert keveslik a zsákmányt, s azt üzenték, adjunk nekik ötven láda színaranyat, mert ha nem, megölik az összes foglyot! Na és ez nagy baj, mert hát ugye ez a legszentebb szigetünk, itt lakik a királyi család is, a főpap is, és más roppant előkelőségek, így a morik foglyainak többsége is valami előkelőség, de annyira, hogy köztük van a király egyik fia, és három leánya is! És hát igaz hogy a királynak akad még fia is, lánya is, de azért nem szeretné ha ezek meghalnának, főleg nem úgy, ahogy a morik teszik! Mert kiszegelték a foglyokat az árbocokra, vagy fellógatták oda őket, s azt mondják addig lógnak ott, amíg nem fizetünk!
—Hogyhogy még nem haltak meg?
—Mert mi nellik azt hiszem hihetetlenül jól bírjuk az éhezést is és a kiszáradást is hozzátok, emberekhez képest. Semmi bajunk, ha akár két hétig is egy falatot se eszünk, s nem is iszunk, kivéve ha ezalatt sokat kell repülnünk. De akit kiszegelnek, annak nem kell repülnie ugyebár. Persze, akinek ezt el kell viselnie, a végére nagyon legyöngül. És meg is halhat azért, ha a kiszegelés miatt sok vért veszít. Vagy belehalhat a fájdalomba is, mert azért ott lógni, az igencsak kínos dolog. De azért én azt hiszem, eddig még senki nem halt meg közülük csak nagyon szenvednek, azaz most még mindet meg lehetne menteni.
—És miért nem fizet a király, ha ilyen értékes túszokról van szó? Nem hiszi hogy akkor elengedik őket?
—Nem tudom hogy hiszi-e, de szerintem ez mindegy is, ugyanis egyszerűen nincs ennyi aranya, azt mondja! Mert bár természetesen van aranyunk, hogyne volna, de azért nem ám ötven ládányi! Az egész birodalomban összesen, abban lehet ennyi arany, akár még több is. De nem itt ezen az egyetlen szigeten! Nincs ám nekünk sok aranyunk, mert az aranyat is bányászni kéne, de már mondtam ugye, hogy azt mi nem szeretjük, sőt...! Volt a királynak talán úgy tíz ládára való aranya, ezt is már úgy szerezte hogy akinek csak volt egy kevés aranya, mindet elkobozta, elküldte a moriknak, de azok kiröhögték, hogy ez kevés!
—Most is van rajtuk egy rakás aranyékszer.
—Az lehet, de ezek körülbelül az utolsó darabok amik még megmaradtak, s ezek se amiatt mert aranyból vannak, hanem mert mindegyik szent valamilyen értelemben, szóval nem csupán ékszer, hanem inkább kegytárgy, vagy valami fontos dolog jelképe... S különben is, az összes ami itt van, nem lenne elég egy negyed ládára se már, hol van ez még a hiányzó negyven ládától!
—Hm... És egyetlen hajót se tudnak legyőzni, hiszen ezerszám élnek nellik itt a szigeten!
—Megpróbálták hogy megtámadják a hajót, de hiába. Az úgy ötven méterre lehet a parttól, ami kényelmes távolság a moriknak, mert ennyire elvisz az ágyújuk, a puskáik, meg a nyilaik is. Nekünk nincsenek ágyúink, puskáink. Nyilaink vannak, de azok legfeljebb harminc méterre visznek, sőt inkább csak húszra, mert kicsik és gyengék vagyunk. Mi tehát nem tudunk ellőni a hajóig. Próbálkoztak a mieink hogy megtámadják csónakokkal, de oda se értek, mindet szétlőtték az ágyúk. A levegőből támadni meg felesleges is, aki repül, nem használhat íjat, legfeljebb fúvócsövet, azzal meg mire is mennénk ellenük... És oda se érnénk, mindőnket lenyilaznának meg lelőnének!
—Semmi baj. Nyugtasd meg a királyt, mire lemegy a Nap, az összes mori vagy halott lesz, vagy fogoly!
	A király arca széles mosolyra derült, s nem győzött hajlongani.
—És parancsold meg neki a nevemben, tilos hogy bárki nelli feljebb menjen ezen az ösvényen a hegyre egy tapodtat is, innen ahol most állunk, mert minden ami e szinttől feljebb van, szent hely, s az én isteni birtokom! Egyelőre. Később valószínűleg több is... De most még csak ennyi. Ha megtudom valakiről hogy feljebb megy, megölöm!
	Ília engedelmesen tolmácsolt. A király bizonykodott, hogy senki nem fog feljebb menni, minek is mennének, arrafele már úgyis kellemetlenül hűvös az időjárás, s azt ők nem szeretik! Sőt, az ő számára már e mostani helyen is hideg a levegő. De meg is parancsolja ezt most az isten nevében, mert biztos ami biztos!
	Eközben Ília is alaposan szemügyre vette a királyt, a főpapot és kísérőiket. Igaz hogy ő maga is papnő volt, de ennyire előkelő társaságba még soha nem nyert bebocsátást! Élvezte ezt nagyon! Meg azt, hogy látta, mindenki hogy megbámulja őt a ruhájában, mennyire irigykednek rá... S nemcsak a ruha miatt, de amiatt is, mert ő ott áll Vé mellett, a férfi átkarolja az ő vállát... lehetetlen hogy ebből meg ne értsék, hogy ő, Ília, ehhez az istenhez tartozik... De azért a félreértések elkerülése végett, beleszőtte a tolmácsolásába úgy „mellékesen”, hogy ő maga se akárki, mert oly kiváltképpen szép, okos és erényes, hogy megtetszett az itt látható Vé nevű istennek, aki feleségül vette őt!
	Jobb ha tudja ezt mindenki, akkor nem mernek vele szemtelenkedni...
Azt is elmondta, hogy arra feljebb, a hegyen, akad még számos más isten is, s már emiatt se ajánlatos feljebb mennie bárkinek is, mert nem lenne annak jó vége, ha valaki odapofátlankodna, és megzavarná valamelyik isten nyugalmát! Annak ugyebár sose szokott jó vége lenni, ha egy halandóra megharagszik egy isten!
	De tényleg esze ágában se volt senkinek se feljebb menni, sőt, a király a kísérettel együtt inkább megfordult, és ahogyan az csak telt tőle gyalogosan, igyekezett vissza a tópartra, hogy az istenek mielőbb mentsék meg a gyermekeit meg a többi foglyot. Repülve pillanatok alatt odaért volna, és sokkal kényelmesebben is, de nem mert szárnyrakapni, mert Vá isten nem tud repülni, akkor pedig hogy is nézne az ki, hogy ő elrepül, faképnél hagyva az istent...
	Na de idővel így is odaértek.

	Ahogy lefelé haladtak, az emberek észrevették, hogy a fák egyre nagyobbak és nagyobbak lettek. Hamarosan már olyan óriási fák közt járkáltak, hogy csak ámultak, mert némelyiknek a törzse megvolt húsz méternél is nagyobb átmérőjű! A magassága pedig... Hát, azt megbecsülni se merték.
	A fák ágai közt egyre gyakrabban tűntek fel nellik, bár többnyire csak a fejük látszott, ahogy messziről, félve pislogtak a lefelé haladó istenekre...
—Ne féljetek, Vá isten szeret benneteket! - kiabálta nekik nem is egy alkalommal Ília. De csak kevesen bátorodtak fel annyira, hogy kicsit közelebb merészkedjenek.
	Aztán végre Ília azt mondta az embereknek, hogy elérkeztek a városba...

Vé mint író, elég alaposan tisztában volt vele, miként néz ki egy átlagos középkori város. Ez azonban, hát...
	Elvárta volna, hogy egy fővárosban minden csillogjon-villogjon, hatalmas épületek álljanak mindenfele...
	Nem így volt. Eleve, egyáltalán semmi olyasmit se látott itt, ami kőből épült volna! Kis gondolkodás után azonban rájött, hogy ez logikus. Iszonyatos munka lett volna nehéz kőből építenie bármit is e picike madárlényeknek...
	Látott néhány jókora épületet valóban, bár itt is óvatosan kell érteni azt a szót, hogy „jókora”: jókora, a nellik méreteihez képest! De azért ha egy ember bemenne ezen épületekbe, épp csak hogy nem kellett volna lehajtania a fejét. Ha viszont nyújtózkodik, biztos hogy beleütközik a plafonba...
	Ezek az épületek deszkákból készültek. Szépek voltak azonban, mert a külső faluk mindenféle vidám színekkel volt telepingálva, akadt amelyik egész tájképet ábrázolt!
	De még ilyen épület is nagyon kevés volt. A város objektumainak többségét olyasmik alkották, amik se Vé, se a többi ember fogalmai szerint nem fértek bele a „ház”, vagy legalább az „épület” szó jelentéstartományába.
	A város java része ugyanis úgy alakult ki, hogy előre meghatározott helyekre fákat ültettek, olyan facsemetéket, melyekből a már korábban megcsodált gigantikus famonstrumok fejlődtek ki. Ezek közül itt a városban a legszerényebb, legfiatalabb is legalább tíz méteres átmérővel dicsekedhetett a talajszinten, de az ilyen tényleg csak a „koldusnegyedre” volt jellemző... mert cseppet se volt ritka az olyan fa, aminek átmérője nemhogy az ötven, de akár százötven métert is meghaladta!
	S ezeket a faszörnyetegeket aztán a nellik szépen körbeépítették. Alsó ágaikra mindenféle függönyöket szereltek fel, meg spalettákat, tolóajtókat, hogy a szél ha jön, ne fújjon be hozzájuk. Tetőt is szereltek fel néha az ágak közé, de csak ritkán, a kisebb fákra, a nagyobbaknál már erre se volt szükség, mert odafent olyan sűrű volt a lombkorona, hogy egy árva csepp víz se juthatott le belőle  a talajra a fa törzse környékén. A fa törzsére a nellik körbe-körbe csigalépcsőket építettek, de akadtak bőven létrák és kötélhágcsók is. Igaz hogy tudtak repülni, de ezek biztos jó szolgálatot tettek nekik akkor, ha valamit a magasba akartak felcipelni.
	Ágyat nem láttak azonban egyszer se hőseink, habár számos házba bekukucskáltak, aminek épp nyitva volt az ajtaja... azaz inkább valamelyik oldala, mert olyan igazi „hagyományos” ajtót, olyat egyetlenegyet se láttak. De ágyat se, legfeljebb függőágyat. Úgy látszik itt az volt a szokás.

	És végül elérkeztek a királyi palotához. Természetesen ez is egy fa volt, de ennek átmérője meglehetett talán kétszáz méter is. Olyan vén volt, hogy a közepe már ki is korhadt, át lehetett menni itt középen egyik oldaláról a másikra. De e famatuzsálem közelében még nőtt legkevesebb húsz másik, amik mind majdnem ugyanilyen vének voltak, ágaik egymásba fonódtak a magasban, így egyikről a másikra át lehetett sétálni még egy repülni nem tudó lénynek is. Végeredményben e palota emiatt már majdnem hasonlított is egy emberi palotához, mert a sok ág odafent a zártság érzését sugallta. Sötét is lett volna idebenn, azaz inkább „itt alant” emiatt, de mégsem volt sötét, mert volt a nelliknek mesterséges világításuk! A faágakról ugyanis taplógombák lógtak le, s ontották magukból a fényt!
	Vé azonnal oda is lépett az egyikhez, és megvizsgálta.
—Hm, micsoda felfedezés! Biztos vagyok benne, ez úgy működik, hogy amikor a gomba meghal, elkezdi enni a holt szöveteit egy baktérium, s eközben fényt sugároz ki magából! Milyen ötletes! Igazán környezetbarát világítástechnika! És nem kell hozzá üzemanyag, és valószínűleg működik víz alatt is!
—Örülök hogy tetszik neked a világom, drágám! - simult hozzá Ília.
—Hát már hogy is ne tetszene, amikor itt vagy velem, s téged e világnak köszönhetlek!
	Odalépett melléjük a cár.
—Most ne enyelegjetek, hanem te Ília tolmácsold gyorsan a királynak, meg úgy mindenki másnak is a parancsomat! Azt akarom, hogy azonnal ácsoljanak nekünk sok-sok ládát, akkorákat, hogy minden ilyen ládába kényelmesen beleférjen közülünk néhány fő, akkor, ha ül benne! A ládákba kívülről ne lehessen belelátni, de azért apró lyukak legyenek rajtuk, a lécek közt, hogy meg ne fulladjunk. A ládák teteje ne legyen erősen odaszegezve, csak úgy tessék-lássék, annyira, hogy egy nelli ne tudja könnyen felemelni, de ha mi bent vagyunk egy ilyen ládában, elég legyen csak egy nagyot ütni a tetőre alulról, s az máris lerepüljön vagy összetörjön! A tervem ugyanis az, hogy megcsináljátok e ládákat, s mindegyikbe belebújik valaki közülünk. Ezután a király megüzeni a moriknak, hogy megvan az arany, elviszi nekik! Persze nem ő viszi, mennek vele más nellik is. Elviszitek oda a ládákat velünk együtt, tutajon vagy ahogy akarjátok, a morik felhúzzák a hajóra, aztán mi kiugrunk a ládákból, s mindenkit megölünk vagy elfogunk!
—Ez jól hangzik! - csillant fel a leány szeme, s máris mondta a királynak a cár tervét. A király persze azon nyomban beleegyezett mindenbe, s pillanatokkal később máris lázas kopácsolásba kezdtek a nellik, ácsolták a sok-sok ládát...
—Na végre! Ez a lehető legjobb, ami történhetett: akció már az első nap, azaz joggal remélhetem, hogy estére már lesz egy madárleánykám, akit kifejezetten én mentek meg! - lelkendezett Merkír. —Mekkora eszem volt, hogy jelentkeztem az alattvalódul, felség! Csak... csak...
—Mi a baj? Félsz?
—Eszem ágában sincs! Persze, előfordulhat hogy nagy pechem lesz... de ennek esélye kicsi, hiszen erősebb vagyok mint az ellenség, azok vélhetőleg nagyon megijednek, váratlanul is támadunk, itt van rajtam ez a ruha is, azaz nem sok helyen sebezhetnek meg... minek is félnék, a kockázat jelentéktelen! De eszembe jutott, mi van akkor, ha amint felhúzzák az első ládát, azt azonnal kibontják kíváncsiságból, mielőtt még fel lenne húzva a többi!
—Ez bizony könnyen lehet! - bólintott a cár. —Sőt, nemcsak lehet, de meglehetősen valószínű is! Emiatt aztán az úgy kell legyen, hogy minden ládába teszünk egy tekercs kötelet is, csáklyával a végén, s aztán aki legelőször van felhúzva, meg kell próbálja feltartani a morikat, amíg a többiek odalent kiugranak a maguk ládáiból, felhajítják a csáklyát a hajóra, s felmásznak a kötélen oda!
—Ezesetben aki legelőször lesz felhúzva oda, annak a legkockázatosabb a dolga.
—Úgy van.
—Hadd legyek én az első!
—Nocsak!
—Igen, mert hát ugye te tudod felség, én mégiscsak egy rohadt gazember voltam... illetve még vagyok is. Biztos hogy újrakezdeném a régi életemet, ha visszakerülnék a Barganra. Egészen biztos. Nem azonnal, de idővel. Tudom magam is. Na de akkor is szégyellem magamat, s ha én lennék az első, úgy érezném, legalább önmagam előtt, hogy jóvátettem valamit a sok bűnből amit elkövettem! Meg aztán, hát hallottam hogy a király leánya is ott van a foglyok közt... Sőt, nem is egy leánya, de három is! És én arra gondoltam, mekkora nagy dolog lenne, ha legalább az egyik királylányt én vehetném feleségül!
—De te egy törpikét akarsz, vagy nem?
—Azt is. Jó lesz majd nekem a törpike a királylány után is! És hát mégis más ám az, ha látják, hogy mekkora hős vagyok, sok időn át egyedül szállok szembe a morikkal... Gondolom, a királylányok is látnak majd a harc közben engem, ha egyszer ott lógnak az árbocon...
—Jól van. Derék dolog, hogy hőstettre vágyódol! Engedélyezem, hogy te legyél elsőnek felhúzva! De elárulom neked, eszembe jutott ám nekem is hogy hátha belenéznek már a legelső ládába is, s mert úgy vélem, túl kockázatos volna ez egy egyedül levő harcosnak, úgy akarom végrehajtani az akciót, hogy minden ládában három ember legyen. Tehát az elsőben is. Természetesen, e három fő egyike te leszel, ha akarod.
—Köszönöm, felség!

	A cár azért ki is kérdezte az ellenség felől a nelli királyt, amíg a közrendű nellik a ládákat készítették. Leginkább az érdekelte, hány fő lehet a mori hajón, akikkel el kell majd bánniuk. Bízott benne, hogy amilyen éles szeme van a nelliknek, a partról is meg tudták számolni a hajósokat. Azt a választ kapta, hogy mintegy ötvenen lehetnek.
—És van náluk pisztoly? - kérdezte.
—Az első napokban ott volt majdnem mindegyiküknél a pisztoly, igen, de az utóbbi napokban már csak néhányójuknál, biztos mert tudják már, hogy semmit se tehetünk ellenük! Különben meg, íjak azért akadnak a hajón bőven, mielőtt elrepülhetnénk a hajójukig, nyugodtan kézbefoghatják őket, s lőhetnek ránk, s biztos amiatt épp az íjak vannak a fedélzeten, mert azokkal gyorsabban lehet lőni, azt ugyanis tudjuk már, hogy a pisztolyaikat sokáig tart újratölteni.

	Végülis a ládák elkészülésére bő két órát kellett várni. A király nagyon aggódott, mert ezalatt állandóan figyelte a hajót, s úgy tűnt neki, legalább két gyermeke már nem is mozdul ott az árbocon amire rá van szegelve! Hátha meghaltak?! Mert jó-jó, igaz, ők soká kibírják a napsütésben, meg élelem és víz nélkül is, persze, de ki tudja nem verték-e nagyon meg őket, történt talán valami belső sérülésük is...
	Hanem ekkor, a király aggodalmát látva odalépett Merkír, s kiderült, volt a férfinak annyi sütnivalója, hogy hozzon magával távcsövet! Megnézegette vele előbb ő maga a hajót, majd így szólt:
—Hát én nem vagyok egy félelmetes erőművész, de azért abban biztos vagyok, ha dulakodásra kerül sor, elbánok ezeknek a legerősebbikével is könnyedén! Kizárólag akkor lehet valami bajom, ha sikerül főbelőniük!
	Ezután átadta a távcsövet a királynak. Tolmácsra se volt szükség, a király látta, miként használja ezt az „isten”, kíváncsi is volt... belenézett...
	És elámult azon, mennyire tisztán és jól lát vele mindent! És persze megnézte a kiszegezett foglyokat is. Örült annak amit látott, mert bár némelyik fogoly igencsak silányul festett, tulajdonképpen még saját leányai is, de az azért látszott a távcsövön át, hogy még lélegeznek, tehát élnek.

	Amikor végre készen lettek a ládák, a király elküldött egy futárt (aki persze nem futott hanem repült...) a hajóhoz, azt üzenve a moriknak, hogy kéri, szedjék le a foglyokat az árbocokról, mert megvan a kért arany, s mindjárt el is juttatják tutajjal a hajóhoz! De a mori kapitány csak röhögött, azt válaszolta, hogy hogy is ne, majd ha itt lesz az arany mind, akkor! De ez nem törte le a királyt, nem is számított másra, ő már nem a morik jóindulatában bízott, hanem az istenekben...

	Az emberek bemásztak a ládákba, de Iván cár nem, ő a parton maradt, méghozzá Íliával együtt. Ília természetesen maga se kívánkozott a hajóra, túl kockázatosnak tartotta ezt önmaga számára, de különben is kellett tolmács a cár mellé. A hajóra viszont nem, legalábbis egyelőre. A cár nem amiatt maradt a parton, mintha gyáva lett volna, csak hogy ha netántán balul ütne ki valami - amire az esély elenyésző, de ha mégis - nos, akkor legyen valaki, aki kitalál és megszervez valami mentőakciót vagy akármit, amivel javítani lehet az állapotokon.
	A ládákat egy nagy tutajra helyezték, a tutaj legelejére azt amiben Merkír is volt, különben Vével és egy másik férfival együtt, majd megindultak a hajó felé. Nagy volt a tutaj, s nehéz a teher rajta, izzadtak is rendesen a nellik amíg hajtották azt, evezővel is, csáklyákkal is... picikék voltak ők, még a férfiak is ehhez a munkához, ötvenen is nyüzsögtek a tutajon, mégis kifáradtak mire odaértek vele a hajóhoz, holott az tényleg nem volt messze.
	De örvendtek. Az lehet hogy ők most kiizzadtak és kifáradtak, de ez semmi, mert ez nem is olyan rossz. A rossz az az, ami a morikra, a gyűlölt ellenségükre köszönt rá pillanatokon belül! Hohó, most már mindjárt minden más lesz, nagyon de nagyon más, hiszen őket az ISTENEK segítik!
	Olyasmi meg persze hogy elő se fordulhat, hogy egy halandó legyőzze az isteneket... Márpedig a morik legyenek akármilyen félelmetesek is, de akkor is csak halandók! És már szemmel láthatóan is, girnyó kis senkik az istenekhez képest... ami persze egészen természetes is. Hiszen igazán az a legkevesebb ami egy istentől elvárható, hogy amikor megjelenik, sokkal erősebben és fenségesebben mutasson, mint egy közönséges halandó!

	A fedélzetre a király maga rebbent fel elsőként, nem mintha nem félt volna a moriktól, de mert úgy vélte, ezt igazán muszáj épp neki elvégeznie, aztán meg gyáva se volt, mindemellé viszont akkor is jött volna ha gyáva lett volna, mert kíváncsi volt! Látni akarta az isteneket harc közben...
—Elhoztuk az aranyat, itt van, sok-sok láda, nagy ládák, ahogy követelted, kérlek engedd el a foglyokat! - hajlongott a mori kapitány előtt alázatosan.
—Csak lassan a testtel, nem olyan sürgős ám elengedni őket, mit képzelsz te kis hitvány korcs, előbb legyen az arany a fedélzeten mind, nem hagyom magamat átverni!
—De hát miként is verhetnélek át!
—Mit tudom én, akárhogyan! Például a foglyok elrepülnek, ti meg elhajóztok az arannyal...
—Miként, hiszen utolérnétek, ez nehéz, ide is lassan haladtunk...
—Ne locsogj már, nem érdekel! Annyit mindenképp kinézek hogy valamiképp a tengerbe hajíthatnátok, s ha sikerülne is kihalásznunk onnan, az nagy munka! És egyáltalán, elég legyen a szóból, nem engedtem meg hogy kérdezz, azt se hogy kérj, szóval pofa be királyka! Ti pedig - szólt a hajóslegényekhez - tapsra vártok talán?! Azonnal a darukhoz, és húzzátok fel a ládákat! De ti ott tízen álljatok a hajón körbe, és figyeljetek a part felé, mert nem bízom ám ezekben, hátha meg akarnak támadni az utolsó pillanatban!
	Azok úgy is tettek, a többiek pedig leeresztették a darut, a horgokkal, s elkezdték felhúzni a ládákat sorra.
	Természetesen, nincs olyan mori, aki képes lenne egymaga felhúzni egy olyan ládát, amiben három ember van, s ami így legkevesebb kétszáz kiló súlyú! Na de szerencsére ez nem volt gond, mert a morik ismerték már a csigasort, kellett ez nekik a csónakjaik le- és felemeléséhez is! Így se volt nagyon könnyű a dolguk, de azért mégis sikerült. Helyére került előbb az egyik láda...
	És valóban, a mori kapitány azonnal oda is lépett hozzá, s tudta a király, hogy amiatt, mert mindjárt bele akar nézni! Na de a király se volt minden ész híján, s bár nagyon bízott az istenek legyőzhetetlenségében, úgy vélte, kötelessége hogy minél könnyebbé tegye azok harcát, az meg akkor lesz könnyű, ha sokan vannak a fedélzeten, amikor kitör a csetepaté! Fel kell tehát tartania a morikat!
	Emiatt elkezdett ismét könyörögni.
—Legalább a leányaimat engedd el már most, kérlek, könyörgök a nemes szívedhez! Hadd ne szenvedjenek már tovább fölöslegesen!
—Mondtam már hogy pofa be! Ne rinyálj itt nekem!
—De kérlek, hát nézz rájuk, meghalnak odafent mindjárt, már alig lélegeznek!
—Ugyan már, szívós fajta vagytok, ha eddig nem döglöttek bele, ezután se fognak, de meg ha úgy lesz mégis, engem az se érdekel, és különben se az én hibám lesz hanem a tied, mert mi a búbánatért nem küldted előbb az aranyat!
—Mert nem volt annyi!
—Most meg lett hirtelen?!
—Hát igen, de nem hirtelen, hanem mert hírnököket küldtem mindenfelé a szigetre hogy hozzák ide ami arany csak van bárhol, és hát mostanára gyűlt össze!
—De te nekem azt hazudtad hogy egyáltalán nincs is ennyi aranyad!
—Nem hazudtam, akkor még nem volt.
—De azt biztos tudtad hogy van máshol, ha nem is itt e koszfészekben! - mutatott a parti városkára.
—Tudni nem tudtam, de reménykedtem benne! Engem is meglepett, hogy ennyi érkezett hirtelen!
—Hm... - töprengett ezt meghallva a kapitány. —Ez érdekes! Tehát itt e szigeten annyi sok az arany, hogy az még a királyukat is meglepte! Nocsak! —Hé, fiúk, gyorsabban azokkal a ládákkal a fene belétek, mit piszmogtok annyit! Ti pedig ketten - intett oldalra - ragadjátok meg a királykát, hogy biztosan el ne menekülhessen!
—De hát mit akarsz, hé, hiszen meghoztam az aranyat!
—Ne félj, nem akarok én semmi rosszat, sőt! Hiszen nem rossz az amit én akarok! Ugyanis aranyat akarok! Még több aranyat! És az arany, az jó, ugye fiúk?! - nézett körbe a kapitány. Azok harsány röhögésbe törtek ki.
—Tehát - folytatta - most e ládákat mind felhúzzuk, s mert én szavatartó fickó vagyok, el is engedem érte a foglyokat! Legalábbis egy részüket... No, mondjuk a fiadat nem. Amiatt nem, mert téged se engedlek el, azt hiszem az orrárbocon szépen mutatsz majd... Márpedig ha a fiadat elengedném, ki tudja, akarna-e fizetni érted, lehet úgy gondolná, jobb ha ő lesz a király helyetted... De a lányaidat elengedem, látod, úgy lesz ahogy kérted! Miért is ne, már kiszórakoztuk magunkat a kicsikékkel... De ne aggódj, te is el leszel engedve, ha hoznak a népedből valók megint ugyanennyi aranyat, mint most! Na vigyétek, és szegezzétek az orrárbocra! - intett a legényeinek.
	A király bátor volt, de úgy vélte, el tud képzelni jobbat is magának, mint a kiszegelés... ezt bizony nem várja meg! Végeredményben, hat láda már a fedélzeten van, az tizennyolc isten... ennyi biztos elég lesz! - és így elkiáltotta magát amilyen hangosan csak tudta:
—Istenek, segítsetek!
	Ezt az egy mondatot bemagolta az emberek nyelvén. Ez volt a jel... de elismételte ezt azért a maguk nelli nyelvén is.

	S erre megtörtént a „csoda”! Az emberek egyszerűen felálltak a ládákban... Persze, a kezüket a fejük fölé emelve. S ezzel lelökték magukról a tetőt, ami úgy volt odaerősítve, hogy alig tartotta valami. Ennek ellenére, azt egy nellinek leszedni jelentős erőfeszítés lett volna, még ha nem is lehetetlen. Na de egy nelli csak tizenhárom kiló, itt meg emberekről volt szó, s volt belőlük ládánként három is...
	Ilyesmire a morik nem gondoltak. Még ha netán valamelyikük fejében megfordult is esetleg afféle ötlet, hogy a ládákba elrejtőzik valaki, akkor se gondolt volna másra, mint egy apró, gyönge nellire, aki nem sok veszélyt jelenthet. Na de ezek nem nellik voltak... semmiképp se voltak aprók, sőt, magasabbak a legnagyobb morinál is!
	És nem fúvócsövekkel támadtak, hanem volt mindegyiküknél egy nyílpuska, megtöltve, s ezt most elsütötték a legelső morira, aki csak a szemük elé került. Ez tizennyolc nyílvesszőt jelentett. És mind talált is, olyan közel volt az ellenség, ennek ellenére csak tizennégy mori lett harcképtelen ettől, mert akadtak akiket több nyílvessző is eltalált.
	Hanem most kiugráltak az emberek, nem is vesztegették az időt arra, hogy a nyílpuskát újratöltsék, ehelyett kardot ragadtak a kezükbe (mármint azt a hatalmas kést, amit még a Bargan bolygón Ília kardnak nevezett), s azonnal rátámadtak a legközelebbi még élő morira.
	Azoknak legtöbbször arra se nagyon volt idejük, hogy maguk is kardot húzzanak elő, vagy akár pisztolyt. Tulajdonképpen lett volna idejük erre, igazából, de gyakorlatilag mégsem volt, mert először azt se tudták, mi történik - igaz, nem a ládák kinyílásától döbbentek meg, hanem attól annál inkább, MI ugrik ki belőlük!
	Ahhoz hogy megértsük a morik döbbenetét, mely szinte cselekvésképtelenné sápasztotta őket, képzeljük el, hogy embereket ér efféle meglepetés - olyan, hogy akik kiugrálnak a ládákból, nem nagyjából 180 cm-es magasságúak, hanem jó két és fél méteresek, ráadásul szemmel láthatóan sokkal izmosabbak is, mert minden efféle ellenség karja majdnem olyan vaskos, mint az emberek combja! Ekkora volt ugyanis az erőkülönbség már úgy szemre is a morik és az emberek közt...
	S ehhez még hozzájött az a hihetetlen megdöbbenés, mely akkor sújtott le rájuk, mikor rájöttek, hogy ellenfeleiknek NINCS SZÁRNYUK!
	A morik márpedig elképzelni se tudtak eddig olyan értelmes lényt, aminek ne lenne szárnya. Az mindegy, hogy tud-e vele repülni. De szárny, az kell legyen!
	Ez, hogy az embereknek nincs szárnyuk, majdnem olyan iszonyattal töltötte el őket, mint egy embert az, amit a kígyók megpillantásakor érez, hiszen annak nincsenek végtagjai!
	Igazából, sok nelli is így érzett az emberek iránt emiatt. Na de ők legalább azonnal úgy szembesültek az emberekkel, hogy azok az ő megmentőik lesznek... barátaik... és nekik legalább volt valami nagyjából erről szóló legendájuk Vá istenről, aki a föld alá lett űzve, s nem tud repülni. Na de a moriknak még legendáik se szóltak ilyesmiről!
	Amint erre rádöbbentek, alig is akadt köztük aki ellenállni merészelt volna, többnyire ha ott volt a ruhájukba tűzve a pisztoly valahova, akkor se jutott eszükbe hogy elő is húzzák és használják, hanem már meg is fordultak, s igyekeztek elfutni valamerre. Akad amelyik egyenesen fejest ugrott a vízbe - sőt, nem is egy ilyen mori akadt! Ám ez se jelentett számukra menekvést, mert azon nellik akik eddig a tutajt hajtották, felrepültek, ott köröztek a tó fölött, és fúvócsöveikkel tüskék százait lőtték e morikba. Ráadásul e tüskék mérgezettek is voltak!
	Azok menekedtek csak meg a tüskéktől, akik a hajón maradtak. Na de hát egy hajón nem lehet nagyon messzire menekülni... egykettőre beérték őket az emberek. S akkor vagy az történt, hogy a még futó mori hátába az ember beleszúrta a nagy kést, igazán nem törődve azzal, hogy úgymond „lovagiasan” járjon el, ne hátulról támadva, vagy a mori megfordult, de fegyvert rántani már nem volt ideje... vagy ha mégis, az se ért semmit. Mert az igaz, hogy ezek az emberek nem tanultak semmit a kardforgatás művészetéből, ám erre nem is volt szükségük, mert egyszerűen lefelé sújtottak a „nagy késsel” - aztán ezt a mori vagy kivédte, vagy nem. Ha nem - akkor vége volt a küzdelemnek, mert a mori meghalt. Ha azonban kivédte, azaz elébe rakta a maga kardját, akkor a következő pillanatban már nem is volt kardja, mert az ember akkora erővel csapott, hogy azonnal kiverte azt a kezéből!
	És azután már azt csinált az ember a fegyvertelen morival, amit csak úri kedve óhajtott...
	És még az is a morik hatalmas hátránya volt e küzdelemben, hogy nekik volt szárnyuk, az embereknek pedig nem. Ez amiatt volt nagy hátrány, mert e hatalmas szárny nagy felületet jelentett, amit könnyű megsebezni. Márpedig ha ez megsérül valahol, az iszonyatosan fáj, hiszen tele van idegekkel, vérerekkel... Mindez egészen addig nem volt nagy baj nekik, amíg magukfajtájúakkal csatáznak, mert hiszen nemcsak nekik volt szárnyuk de az ellenségnek is, azaz egyenlőek voltak e szempontból. Most azonban, emberekkel kerülve szembe, ők muszáj voltak védeni a maguk szárnyát, ellenben az embereken nem volt szárny, amit könnyen eltalálhattak, megsebezhettek volna! Egy morihoz képest az ember még a csiszí ruha nélkül is szinte sebezhetetlennek tűnt, egyszerűen mert oly kevés hely volt a testén, amit meg lehetett sebezni!
	A csata tehát még jószerivel el se kezdődött, máris vége volt... Akik fel lettek húzva a fedélzetre a király kiáltásakor, maguk is elvégeztek mindent, mindenkit legyőztek, azaz mire a többiek felmásztak, odafent már nem volt senki élő ellenség, kivéve természetesen néhány foglyot.
	Mert azért az emberek nem mészároltak le mindenkit. Épp maga Merkír például két foglyot is ejtett - azt a kettőt, aki a királyt kapta el! Amikor ugyanis kiugrott a ládából, a nyílvesszőjét egyenesen a mori kapitányba lőtte, bár majdnem eltévesztette. De csak majdnem... Azaz nem ölte meg, de azt elérte, hogy a kapitányt a nyílvessző odaszegelje a tatárbochoz. Ráadásul nem is a szárny bőrlebenyén át, hanem úgy, hogy eltörte a nyílvessző a kapitány bal kulcscsontját is, ezzel iszonyatos fájdalmat okozva neki.
	Ezután Merkír a királyhoz ugrott, s nem is használt kardot, csak ütött egyet jobbra, egyet balra, betörve mindkét mori orrát... azok erre azonnal elengedték a királyt, mert hirtelen mást akartak tapogatni, nem őfelségét... de erre nem maradt idejük, mert most Merkír közéjük ugrott, elgáncsolta őket (később kiderült, akkorát rúgott hogy ettől az egyik morinak kificamodott a térde...), majd megcsavarta a karjukat, egyet bal, egyet jobb kézzel... s mire ezzel végzett, kiderült hogy felesleges újabb ellenséget keresnie, mert vége mindennek!
	Úgy döntött, odavonszolja a foglyokat a király elé, de a király már nem volt ott - körbepillantva azt látta, a király valamelyik árbocra szállt fel, s a gyermekeit igyekszik kiszabadítani.
—A fene egye meg, a kiscsajokat én akartam megmenteni... - mormogta. De aztán hogy kissé jobban elbámészkodott felfelé, a magas árbocokra, végül már nem is bánta hogy nem neki kell oda felmásznia, mert igaz hogy neki nincs tériszonya, de egy efféle mutatvány mégis inkább egy repülő lénynek való...
	Na de ekkor kiderült az is, mégis jó, hogy felfele bámészkodik! Mert a királyapuka ugyan kiszedte valahogyan a szegeket az egyik leánya szárnyából, de a leány annyira gyenge volt már, hogy képtelen a repülésre, és emiatt szabályosan lepottyant a nagy magasságból!
	Vélhetőleg az se tett volna jót neki, ha a tengerbe esik, de azt még talán túléli valahogyan. Ám nem oda zuhant, hanem nyílegyenesen a hajó legközepebb közepe felé!
	Még szerencse, hogy ez három lépésre se esett Merkírtől...
Nosza, Merkír hagyta is a foglyait a csudába, tudta, nem mernek azok nemhogy támadni, de menekülni se! És ugrott... kitárta a karjait...
	És sikerült is elkapnia a lezuhanó nelli kislányt.
Tényleg nem volt nehéz. Lehet, hogy egy átlagos nelli nő valóban nyolc kilót nyom, ahogyan azt Ília mondta egykor, de ez még nem volt igazi felnőtt nő, csak amolyan „tinédzser”. Semmi esetre se nyomott többet mint öt kiló, sőt, Merkír úgy vélte, talán a négyet is épp hogy csak eléri. És igen, kisebb volt Íliánál is. Nem annyira kicsi ugyan, mint amennyire a „törpikék” lehetnek, úgy vélte, de azért határozottan kisebb.
	Na de hát ez a lehető legnagyszerűbb, hiszen ez azt jelenti, e leány épp NEKI VALÓ, hohó, micsoda pompás nap ez, egyenesen az ölébe pottyan a neki legislegmegfelelőbb leányka... Igen, nem is vitás, hogy ezek után Ília annyira se kell tartson tőle mint eddig, mert ez a leány sokkal jobban is tetszik neki! És különben is, ez királylány! És remélhetőleg neki is megmondja majd Pucsakaci, aki még itt van, hogy muszáj betartania a SZABÁLYT, hogy a megmentője karjaiba omlik, mert semmi esetre se lehet vitás hogy ő most megmentette, hiszen egyrészt harcot vívott érte, másrészt ha el nem kapja, palacsintává lapul a fedélzetdeszkákon!
	A király is nagyon megijedt, amikor lezuhant a leánya, de aztán látta hogy az egyik isten elkapja... erre megnyugodott, ellenben füttyentett valamit sok más nellinek, s immár többen együtt vigyázták a további foglyok kiszabadítását, nehogy megint valami baleset történjék.
	Mire végeztek mindennel, már Ília is odarepült tolmácsolni, bár ami Merkírt illeti, olyan nagy szükség nem is volt rá, ugyanis annyi esze a férfinak is volt, hogy a legfontosabb az most, hogy megitassa a megkínzott kislányt. Odavitte egy hordóhoz, vizet locsolt az arcára... erre magához is tért valamennyire, bár még mindig nagyon ijedt volt, mert - ahogy ő hitte - egy minden eddiginél nagyobb mori tartja a kezei közt!
	Na de volt kupa is a hordó mellett, ezt most Merkír megtöltötte vízzel, és odaadta neki. A leány nagyot kortyolt belőle. Közben körül is nézett. Látta a legyőzött morikat... azt is észrevette, a legyőzőiknek mintha nem volna szárnyuk!
	És közben Merkír nem kínozta őt, hanem ellenkezőleg, babusgatta, simogatta, duruzsolt is neki mindenfélét, amiből persze ő egy kukkot se értett...
	Mire tehát Ília megérkezett, legalább annyit felfogott ez a királylány, hogy valami nagyon furcsa történt, hogy a morikat legyőzték, s valami olyan nép győzte le, ami bár nem nelli, de nem is mori, ellenben úgy tűnik, ezen új nép a nellik szövetségese! Ennek mindenesetre nagyon örvendett.
	Na és ekkor ért oda Ília. S azonnal beszélni kezdett hozzá, elmondta hogy ő papnő, hogy az ő imájára előjött a föld alól maga a hatalmas Vá isten, sok félelmetes szolgálójával, hogy legyőzzék a gonosz morikat...
	Majd ezt kérdezte Merkírtől:
—Azt mondtad, szeretnél feleséget magadnak a mi fajtánkból is. Tetszik neked ez a leány?
—Naná, de még mennyire, igazán hálás lennék, ha, izé... szóval, ha rábeszélnéd vagy hogy is mondjam... Tudom, azt mondtad, itt nem szokás kikérni a nők beleegyezését, de ugye, ő azért mégse egy rabszolganő, hanem királylány... Bár az is igaz, ha én nem vagyok, meghalt volna, simán, mert én kaptam el, amikor lezuhant onnan fentről!
—Láttam. És fogadd elismerésemet, senki nem lett volna képes elkapni őt a népünkből, ehhez a te erőd kellett! Nos, akkor van egy jó hírem a számodra. E leány valóban királylány, a neve: Jionda, és a király legkisebb leánya. És híres leány amúgy, mert még amikor nem fogtak el a morik engem, hallottam ám híreket arról, hogy a király legkisebb leánya a legislegokosabb mind közül, de annyira, hogy nem is akar férjhez menni, hanem ő is papnő szeretne lenni, mert a papnők a legokosabbak, s ő annál is okosabb óhajtana lenni, mint amilyen... azaz szeretne még többet tanulni... na de most már egészen más a véleménye, mert mondtam neki, hogy e sok isten közül akit itt lát, számosan vannak, akik szeretnének maguknak nelli feleséget, s erre ő saját maga szólt nekem, hogy örökre hálás lenne érte, ha beajánlanám valamelyik isten előtt, aki feleségül venné, mert bár korábban nem akart férjhez menni, de egy isten, az ugye nagyon más ám... és az is nyilvánvaló, hogy a legtöbbet épp az istenektől tanulhat! Amennyiben tehát nincs kifogásod ellene, közlöm vele, hogy hajlandó vagy feleségül venni őt.
—Természetesen, mondd csak meg neki, hú, Ília, hogy én mennyire örülök ennek, el se tudom neked mondani! Nagyon szépen köszönöm a segítségedet! Tudom hogy elsősorban nem is nekem akarsz jót ezzel hanem e leánynak, de akkor is köszönöm, számíthatsz rám ha bajba kerülnél vagy akármiért is kéne valami segítség neked, mert tényleg hálás vagyok! Nagyon örülök! Végtelenül!
—Elhiszem, de mély meggyőződésem, örülj bármennyire is, az messze elmarad amögött, amit most Jionda érez, hát még amit érez majd ha megtudja, egy isten felesége lehet! - azzal beszélni kezdett a leányhoz. S bár annak orcája eddig nagyon sápadtnak, kimerültnek, nyomorultnak tűnt a sok szenvedés miatt, Ília beszéde után olyan tüneményesen kezdett mosolyogni, mintha soha semmi baja se lett volna!
	Ahogy befejezte Ília a Jiondához intézett beszédet, így szólt:
—Most bocsássatok meg, repülök, mert látom, jön a cár, akarommondani Vá isten, ide a hajóra, és biztos hogy igényt tart a tolmácsolásomra!
—Menj csak, a lényeget már úgyis tudja a párom! - felelte Merkír, azzal leült a fedélzetre az árboc tövébe, ölében Jiondával, és csak simogatta, babusgatta, sőt még puszilgatta is. Nem tudta, ez illendő-e az itteni erkölcs szerint, de nem is érdekelte. Neki ez szabad, mert ő egy ISTEN! Neki mindent szabad! Na jó, legalábbis amit a cár megenged... De ebbe biztos nem fog beleszólni. Pláne, mert e leány se tiltakozik!
	Igaz, Jionda kérdezett valamit, miközben a két legyőzött morira mutatott, akik a fedélzeten ültek ijedt pofát vágva, tőlük alig három lépésre, de erre Merkír - bár fogalma se volt róla, mit kérdezett a leány - csak legyintett egyet a morik felé, s újra megpuszilta ifjú nejét. S ebből Jionda legalább annyit egészen biztosan megértett, hogy nem kell félnie e két moritól, azok nem számítanak. Hiszen őt már egy isten védelmezi!
	Sőt. Most Jionda felnyúlt, s megsimogatta Merkír arcát, gyengéden, s rá is mosolygott... S ettől Merkír olyasmit érzett, mint még soha. Nem tudta mit, de nagyon kellemes volt! Eddig a kislányok tőle féltek, ijedtek voltak, sírtak - de most, ó, most ez nem így van! Ez a lány itt szereti őt! Megbízik benne! Örül neki! Hiszen ez CSODÁLATOS!
	Úgy érezte, ezek után a szex már nem is olyan lényeges. Sőt, biztos is, hogy nem fogja letámadni ezzel szegény kis Jiondát már a legelső pillanatban, amikor négyszemközt lesz vele! Hát már milyen gonosz dolog is volna az, hiszen még sérült, még gyógyulnia kell, még ki kell pihennie magát... Majd később persze okvetlenül, igen, természetesen, sőt, ez még muszáj is, mert nehogy azt higgyék már hogy egy isten nem tud teljesíteni az ágyban... de azért ez nagyon ráér, semmi esetre se ez a legfontosabb, mert a legfontosabb az az, hogy őt szereti ez a leány!
	És hirtelen azt vette észre, hogy sírni kezd! Sírni, ő! A férfi!
Jionda még meg is ijedt ezt látva, kiáltott valamit, amit úgy látszik meghallott Ília, és odarepült hozzájuk.
—Baj van?! Megsebesültél?! - tudakolta aggódva Merkírt.
—Nem, dehogy, izé... szóval, hogy is mondják, ó, a csudába is... Megvan! Meghatódtam, na! Nyugtasd meg a kicsikét, hogy ez örömömben van, mert annyira szeretem őt, örülök hogy rátaláltam, és hogy mosolyog rám... Elérzékenyültem, a fenébe is, mert azt hiszem hogy engem még soha senki se szeretett annyira, mint most ő! Szóval ne aggódjon, minden rendben van, nincs egy karcolásom se, örüljön inkább ennek, mert ez annak a jele, hogy egészen biztosan én se szerettem még soha senkit se úgy, mint most őt, erre mérget vehet! Illetve még amiatt is sírtam el magamat, mert sajnálom őt, amiért annyit szenvedett, sőt, biztos még most is fáj neki minden porcikája!

	Megérkezett aztán a cár is. A király alázatosan azt tudakolta, mi a nagy Vá isten rendelkezése a foglyokat illetően.
—Hát... Mit gondolsz, tudtok rájuk vigyázni úgy, hogy biztosan meg ne szökjenek?
—Persze, miért is ne, legfeljebb ráteszünk a lábukra egy-egy nagy vasgolyót!
—Jó, akkor tegyétek azt, ezután pedig bányába velük! Úgy tudom, azt ti nem szeretitek... szerintem ők se. Ellenben minek is pocsékolnánk el őket, kell nekünk sok nyersanyag! A hajót pedig vezessétek egészen a part közelébe.
—És mi legyen a kapitányukkal, az nem tud dolgozni, mert törött a szárnya.
—Szerintem vallassátok ki, hányan lehetnek azon a partvidéken, ahonnan ők jöttek, mikorra várják őket vissza, ha várja őket egyáltalán valaki, és ha nem akar beszélni, tömködjetek sót a sebébe, az nagyon fáj, attól biztos megoldódik a nyelve! Ha mégse, akkor alkalmazzatok más vallatómódszereket. Azután meg amikor mindent kivallott ami érdekelhet benneteket, rendezzetek ünnepséget a győzelem örömére, s ezen ünnepségen kínozzátok őt halálra mindenki szórakozására!
—Nagyon örülök annak hogy ezt parancsolod, hatalmas isten! Bevallom, féltem hogy nem engeded majd meg ezt, holott én is valami ilyesmire gondoltam már az első pillanatban is!
—Miből támadt az a meglepő elképzelésed, hogy ezt nem engedném?
—Hát mert mindig úgy mondták nekünk a papjaink, hogy az istenek jók, csak mi nellik vagyunk olyan nagyon gonoszak.
—Rólam, Vá istenről is ezt mondták?
—Hát rólad már nem annyira, de azért igen, tulajdonképpen rólad is, mert az igaz hogy úgy tudjuk, összevesztél a Napistennel, na de akkor is vele vesztél össze, és nem velünk, nellikkel! Aztán meg, mindenki az istenek gyermeke, eképp még a morik is, és bár amiatt jöttél hogy megments minket tőlük, de ki tudja, miként döntesz ha már fogoly valamelyikük... Kérlek ne haragudj rám ha butaságok jártak a fejemben esetleg, de hát hogy is lehetnék én olyan bölcs, mint egy isten!
—Nem szokásom ok nélkül kegyetlenkedni. Látod, a többi foglyot is csak a bányákba küldtem. De a legfőbb bűnös nyilvánvalóan a kapitányuk, ráadásul hallottam azt is eddigre, hogy erőszakoskodtak a morik a lányaiddal! És a kapitány ezt megengedte, sőt, ő maga is megtette! Na és jó ha tudod, nem sok dolog van a világon, amit jobban gyűlölök, mint ha valaki ilyesmit tesz nőkkel! Tehát nyugodtan halálra kínozhatod, semmi kifogásom ellene, sőt, kifejezetten ez a parancsom! Most azonban még ne kezdj bele ebbe, vagy ha elrendeled is, de te magad nem vehetsz részt rajta, mert egy óra múlva visszavárlak, addig ugyanis elküldöm a tolmácsomat, Íliát a hegy tetejére, hogy hívja le hozzám az ott maradt többi isteneket, aztán ha visszatér Ília, téged is újra látni akarlak, addigra tehát itt kell lenned! Lesznek ugyanis mindenféle rendelkezéseim, amiket meg kell hallgatnod és tudomásul kell venned. Előre szólok, parancsaim nem mindegyike fog neked tetszeni, de nem ajánlom hogy vitatkozni kezdj majd, s nem is amiatt mert nem lenne jó neked ha megharagudnék rád, de amiatt se, mert e parancsaim betartása okvetlenül szükséges ahhoz, hogy mielőbb megszabadulj az összes moritól, visszaszerezd országod teljes területét, márpedig biztos ezt szeretnéd, gondolom!
—Persze, persze, természetesen, hatalmas isten!
—Holott ez még nem is minden, mert nem elégszünk meg azzal, hogy minden morit visszazavarunk vagy megölünk, de még arról is teszünk majd, hogy országod gazdagodjék, hogy sok roppant csoda közt éljetek! És biztos ezt is szeretnéd! Na és mindehhez szükségesek bizonyos dolgok, törvények, egyebek, s ezeket ki akarom majd hirdetni. Most tehát menj el, rendelkezz a kapitány felől ahogy óhajtod, és szervezd meg, hogy órákon belül legyen itt a palotában egy nagy ünnepély nekünk isteneknek, egyrészt mert megérdemeljük ugyebár, másrészt mert két isten is akad köztünk, akik épp házasodni óhajtanak, az egyikről biztos tudsz is, hiszen egyik leányodat veszi feleségül, és hát az ilyesminek illik megadni a módját! Igyekezz, nincs sok időd! És tényleg messze kínozzátok halálra a kapitányt, mert jönnek istennők is le ide, és akad köztük több is, aki annyira végtelenül és elképzelhetetlenül jóságos, hogy nem szeret ilyesmit látni, de még tudni se akar efféléről, és nem szeretném, ha meg lennének botránkoztatva! Te pedig Ília, repülj máris, vissza a barlanghoz, s mondd meg az ottaniaknak hogy jöjjenek le ünnepelni, vezesd ide őket, de három nő azért maradjon ott a holmikra vigyázni, őket Anasztaszija jelölje ki. Majd később bepótolják a mulatozást, de nem hagyhatjuk felügyelet nélkül a dolgainkat. Lília természetesen mindenképp jöjjön, elvégre neki muszáj, mert Vé őt fogja feleségül venni!
	Ília máris repült.

	A nőkkel együtt érkezett Pucsakaci. Olyan elégedett volt, hogy vörösre dörzsölte a tenyerét is.
—Micsoda képek, micsoda filmek! Hohó, azt a műsort amit ebből készítek, falni fogják a nézők odahaza! Nagyon elégedett vagyok veletek, már pusztán ezért is érdemes volt megszerveznem ezt az egészet! Most azonban én már vissza is megyek, csak amiatt jöttem le, hogy lefilmezzem a palotát is belülről, meg úgy nagyjából mindent, amit esetleg nem mutattak meg a fejeteken levő kamerák, elvégre ti se jártatok be mindent még errefelé... De tényleg elutazom, mert nem akarom befolyásolni a fejlődéseteket. Tulajdonképpen szívesen megtenném, igazából van ám bennem is nem csekély hatalomvágy, de azért mégis jobb az úgy, ha te leszel itt a király, Iván cár! Mert én is jó király lennék, erősen hiszem hogy megvan nekem is ehhez a tehetségem, de az is biztos, hogy az ilyen középkorias társadalmakat te sokkal jobban érted! Elvégre ilyenben nőttél fel! Azonban van egy jó hírem a számodra. Három nyelvtanító sisakot is ott hagytam a barlangban, ráadásul amíg el nem jöttünk e bolygóra, egy szakemberrel konzultáltam, mit lehetne tenni hogy alkalmasabbak legyenek a nellik számára. Ő megvizsgálta Ília fejének röntgenképét, és állított valamit a sisakon. Azt mondta, csodát ő se tud tenni, így is iszonyatos lesz a fejfájás, de egy kicsivel azért mégis elviselhetőbb. Legalább abban elég biztos most már, hogy aki használja, az nem fog belehalni... Mert Ília ugyan nem mondta udvariasságból, de majdnem belehalt. Ehhez képest az amit mondott, hogy „élete legpocsékabb élménye volt”, na az egy nagyon udvarias kifejezés volt, a valóság durva alulbecslése, tényleg. Hát most már remélhetőleg nem lesz ilyen veszély, csak úgy simán tényleg hihetetlenül pocsék érzés.
—Akkor nem is veszel részt a lakodalmon?
—Persze hogy nem. Igazából amúgy talán még érdekelne is, de inkább nem, mert éhes vagyok, de nem mernék itt semmit enni ami innen származik, holott még majdnem kötelező is volna fogyasztanom, tudniillik udvariasságból.
—Tényleg, mi mit fogunk enni, mert már éhes vagyok magam is!
—Amit akarsz, Iván cár! - vigyorgott Pucsakaci. —Ez is egy probléma, oldd meg! Lásd be, akármennyi konzervet pakolnék is ki az űrhajóból, úgyse volna elég örök életetekre! Na, én már itt se vagyok!

	Az Istenek Szigete

Bár megjöttek fentről az „istennők” is, azaz az emberi telepesek közül a nők, de féltek messzire menni egymástól és a férfiaktól, mert hátha eltévednek. Ennek veszélye cseppet se volt elhanyagolható, mert minden tele volt „zegekkel meg zugokkal”, ahogy Annia nevezte tréfásan a helyzetet. Mindenfelé liánok lógtak az ágakról, mármint liánokból álló függönyök, vagy épp óriási levelek, kisebb meg nagyobb terekre osztva a fák alatti térséget, és sehol nem lehetett találni egy hosszú, egyenes folyosót, vagy legalább két olyan falat, melyek az emberek szerint „normális” módon, azaz derékszögben találkoztak volna egymással!
	Igazából még Ília maga se ismerte itt ki könnyen magát, mert bár alapvetően ismerős volt neki ez az „építkezési stílus”, de a palotában még sosem járt, sőt, még csak semmi más olyan helyen se, mely legalább kicsit is összemérhető lett volna ennek nagyságával.
	Mindenesetre, ő maga se ment soha messzire a cártól, bár nem annyira az eltévedéstől félt, mint inkább munkaköri kötelességének tartotta a tolmácsolást. Mondta is a cárnak, hogy bár ő ezt szívesen teszi, de jó volna mielőbb megtanítani az istenek nyelvére más, megbízható nelliket is!
—Igen, ez valóban nagyon fontos, de van ennél még fontosabb is!
—Mi az?
—Hát hogy éhen ne haljunk. Gyere csak Vé, ha jól emlékszem te mintha olyasmit mondtál volna, sokat írogattál olyasmiről ami épp most történik, hogy emberek elmennek valamiféle vadak közé felépíteni a modern nemtudommicsodát... Miként oldották meg a regényeidben az étkezést?
—Hát... hát ez nem volt nehéz, ha emberek mentek emberek közé még ha primitívek voltak is azok... elég volt megnézni, azok mit esznek, legfeljebb alaposabban megtisztították azt az ételt... Na de itt ez nagyon más tényleg.
—Így ahogy mondod, nagyon más, mert nekem nem hiányzik, hogy meghaljunk valamitől még akkor is, ha nem akarnak direkt megmérgezni!
—Ennek veszélye azért nem hiszem hogy nagyon nagy lenne. Végeredményben Ília se halt bele, amikor a mi ételeinket fogyasztotta.
—Ettől még simán elképzelhető, hogy nekünk nem lesz ekkora szerencsénk.
—Természetesen, én csak azt mondtam, a veszély nem akkora, mint első pillantásra hinnénk. Tényleg, szerelmem, mit ettél te amíg Pucsakacinál laktál?
—Jobbára olyasmit, amire ő azt mondta, hogy „madáreleség”. Mindenféle magvak voltak összekeverve.
—Hú...
—Ne sajnálj, inkább én sajnálkozom hogy többé nem ehetem, mert nekem nagyon ízlett! De adott valami nagy micsodát is, amire azt mondta, hogy ennek „kenyér” a neve, na azt meg egyenesen IMÁDTAM! Főleg a héjáját, bár tulajdonképpen a bele is finom volt. Illetve, abban főleg az volt a jó, hogy olyan hihetetlenül puha volt!
—Na és szerinted mi mit ehetnénk itt?
—Hát, mindenféle magvaink nekünk is vannak...
—Attól félek, a mi fogaink nem olyan erősek, hogy rendszeresen effélén éljünk.
—Ugyan már édesem, csak nem hiszed hogy én megrágtam minden egyes magvat, mielőtt lenyeltem! Néhányat csak, az íze kedvéért, de amúgy legtöbbször csak úgy egészben lenyelem a magvakat. Tudod, olyan a gyomrom, hogy így is megemészti.
—Zuzád van mint a madaraknak?!
—Nem, dehogy! - nevetett Ília. —Inkább a kígyókra hasonlítok e szempontból, olyan erősek ugyanis az emésztőnedveim, hogy órák alatt elbánnak a legkeményebb magvakkal is, akármennyire erős is a héj rajtuk. Emlékszem, Pucsakaci egyszer adott egy nagy valamit, egy hosszú cső volt, számos sárga szemmel, hátha ízlik. Az volt a neve, hogy „kukorica”. Később jött, hogy elvigye a csutkát, de nem volt mit elvinnie, mert megettem azt is. Csodálkozott nagyon! De hát nem mondta, hogy az nem arra való, hogy megegyem... így aztán megettem, ráadásul az is ízlett, ha nem is annyira, mint a szemek rajta!
—Hm... Most már tényleg kezdek aggódni... - komorodott el Vé. —Ezt a gasztronómiai kultúrát mintha valóban nem embereknek találták volna ki...
—Semmi baj! - és a cár akkorát csapott Vé vállára, hogy az író majdnem összerogyott. —Eszembe jutott valami. —Azt mondod, a morik húst is esznek? - kérdezte Íliától.
—Igen, felség.
—Jó. Gyerünk, hozass ide minden élelmiszert a mori hajóból! Tálaljatok a földön, szőnyegeken, mert úgy látom, errefelé nem divat se a szék, se az asztal! Szerintem ugyanis amit a morik meg tudnak enni, azt a húst mi is ehetjük, mert a húsban nem szokott sosem méreg lenni, legfeljebb a mindenféle mirigyekben, na azokat majd nem esszük meg! Továbbá, hozzatok sok-sok tojást is, de mindet főzzétek meg előbb alaposan, keményre! A tojás is olyasmi, hogy abban általában semmi méreg nem szokott lenni.
	Ília máris parancsot rikkantott, s így szólt:
—Mindjárt hozzák.
—Pompás. De addig is, vezess minket a konyhába! Oda tehát, ahol a finomságokat készítik. Mert azt hiszem, azért ti se nyers magvakat fogyasztotok állandóan. Nyilván akadnak nálatok is olyan ételek, hogy csemegék... meg akarok nézni mindent, s kiválasztani, mi ehető a számunkra!
	Ília persze nem tudta, merre van a királyi konyha, de szólt a királynak, s az elvezette őket néhány száz méterrel messzebb. Ment velük minden más ember is. Közben magyarázott is, hogy mi hogyan van itt az ételekkel kapcsolatban. Ília fordította a szavait.
—Tudod, Vá isten, most nem fogsz olyan sok csemegét látni itt, mint az szokásos errefelé, mert szegények vagyunk! A morik már majdnem mindent elfoglaltak a keleti parton. És emiatt aztán számos olyan élelmiszer nem jön, vagy csak ritkán és kevés, amit máshonnan nem tudunk beszerezni, vagy csak alig. Vagy ha van is belőle bőven, mint például a buf-magvakból, de alig érünk vele valamit, mert hiszen azt előbb fel kéne dolgozni, de az életveszélyes a dzsungelpolipok nélkül, márpedig azt biztos te is tudod mint isten, hogy a dzsungelpolip alig lakik másfele, mint épp a keleti parton! De oda nem mehetünk a morik miatt. Szóval...
—Várj csak, várj! Mi is ez hogy dzsungelpolip? És miért életveszélyes azokkal a magvakkal foglalkozni? - vágott közbe Vé.
—A hatalmas istenek nem foglalkoztak eddig sokat e világ megismerésével, mert ők a föld mélyét és az egeket tanulmányozták, mondj el tehát nekik mindent te erről a dologról! - szólt a királyhoz Ília.
	Na és ekkor a következőket tudták meg őseink:
Az Aspia bolygó e részén nőtt egy kistermetű fácska, alig hatvan méter magas. Ez errefelé valóban picinek számított. Ez temérdek, nagyjából lúdtojás nagyságú gyümölcsöt termett, mindegyikben akkora mag volt, mint a földi mangó nevű gyümölcsben, szóval jókora. E magvakat a nellik nagyon szerették, már a héjáját is imádták elropogtatni, hát még ami benne van! Majdnem minden nellinek aki csak egyszer is evett ilyen magvat, az volt a véleménye, hogy ez az egyik legcsodálatosabb csemege, ami csak létezik. És nemcsak finom volt ez, de hihetetlenül energiadús is, két-három ilyen mag elég volt nekik akár egy egész napi repülésre is. De nemcsak nyersen fogyasztották, hanem porrá őrölve is, meg csináltak belőle krémeket, meg minden mást is. Már annak, aki meg tudta fizetni. Ugyanis hihetetlenül drága volt!
	Annak ellenére volt drága, hogy a fa mely ezt teremte, cseppet se volt ritkaság Aspiában, sőt, nem csupán a meleg dzsungelben tenyészett, de még a sokkal hidegebb helyeken is, magas hegytetőkön például, bár hidegebb helyen már kevesebb termést adott. De még ott is aránylag bőven termett. Ahol meg meleg és párás volt a levegő, valósággal roskadozott egyetlen fa is a terméstől, minden ilyen fa mázsaszám ontotta a gyümölcseit!
	Mégis nagyon drága volt a buf-mag, ugyanis e fának volt egy iszonyatos hátránya: kizárólag a mag volt ehető, a gyümölcs ami körbefogta, az nem, ugyanis mérgező volt a nellik számára! De a „törpikék” és a morik számára is amúgy. De annyira, hogy nem is akármilyen mérget tartalmazott, hanem idegmérget, és a legrosszabb fajtából, mert ha sebbe került, akár egy parányi is belőle, a szerencsétlen nellinek egykettőre vége lett! Megbénult minden izma, és megfulladt. Az pedig nem kellemes halál... De ha a szembe került akár csak egyetlen csepp is a gyümölcs levéből, az is azonnali vakságot okozott, és szintén halált, csak picit később, nem percek, hanem talán fél óra múlva. Ha a bőrre került a gyümölcs leve, akkor abba ugyan nem haltak bele azonnal, kivéve persze ha egy nyílt sebre fröccsent rá, de ez se volt ajánlatos, mert akit többször ért a gyümölcs leve, annak a végtagjai apránként elérzéktelenedtek, elhaltak, elsorvadtak...
—Olyan eset is volt már - folytatta a király - hogy valaki egyetlen cseppecskét kevert e gyümölcs levéből valaki italába, az megitta, és bár akkor úgy tűnt semmi baja se lett tőle, de másnap mégse ébredt már fel, meghalt álmában! Iszonyatos anyag, ebből készítjük különben a fúvócsöveink tüskéihez használt mérget is, de nagyon kell ám vigyázni vele!
	Mindebből következőleg, nem egyszerű dolog hozzájutni e gyümölcs értékes magvaihoz! Mindenféleképpen el kell választani a tápláló magot a mérgező gyümölcshústól, és hozzá biztonságosan! Márpedig ez nehéz ügy, mert e gyümölcs nem „magvaváló”, hanem tényleg mint a mangónál, a gyümölcshús alaposan hozzátapad a maghoz!
	Na de a nellik okosak. Észrevették, hogy él egy állat az erdőben, amit úgy neveztek el, hogy dzsungelpolip. Ez a jószág puhatestű, és igazán nagy, megvan jó három tonna. Minthogy csontjai nincsenek, ugyanakkor nehéz, csak lassan mozog. Hat izmos lába van, afféle oszlopos izomkötegek, de nem sorban vannak e lábak, hanem úgy helyezkednek el, mint egy hatágú csillag csúcsai. Felettük van a polip kör alakú teste. Emiatt a polip tud minden irányba menni, megfordulás nélkül. Van a testén körbe hat karja is, jó öt méteres karok. És minden kar tövénél egy külön, kis kocsányon lógó szem. És minden két kar között egy-egy csőrös száj a testen...
	Ez a polip szívesen fogyasztja a buf-fa gyümölcsét, és láthatóan semmi baja se lesz tőle! Sőt, tényleg csak a gyümnölcsöt fogyasztja, mert lenyeli az egészet, aztán napokkal később a magokat egészben kikakilja. És akkor már nyugodtan fogyaszthatóak a magok a nellik számára, mert nyoma sincs rajtuk a mérgező gyümölcsnek, az mind lebomlott a polipban eddigre már! És a magok nem is büdösek!
	Az egyetlen baj ezzel, hogy a polip nem szereti, ha a nellik ott mászkálnak a közelében. Igaz, a polip nem húsevő, de ha teheti, szívesen elkapja a nelliket a hosszú csápjaival, aztán nekicsapja a fatörzsnek... És akkor a nellinek biztos csontja törik! Sőt, az még a jobbik eset, mert többnyire azonnal szörnyet hal! És bár a polip lassan cammog, de a csápjai ugyancsak gyorsan mozognak!
	Nem veszélytelen dolog tehát a polipok követése, ennek ellenére, még a polipok tenyésztésével is kísérleteztek, de ez nagyon nehéz, mert azért a buf-fa se terem mindig, csak kétszer egy évben, s amikor nem terem, mivel tartják a polipokat?!
	A legnagyobb baj mégis az, hogy a polip nem él mindenütt. Valami érthetetlen oknál fogva csakis a kontinens keleti partján él, arrafele is csak egy viszonylag kis területen. Hiába van tehát temérdek buf-fa máshol is, azt nem lehet a polippal „leszüretelni”! Volt hogy iszonyatos nehézségek árán elhajtottak pár dzsungelpolipot messzebbre, de hiába, két év alatt elpusztultak, pedig amúgy egy dzsungelpolip nem ritka hogy háromszáz esztendeig is él!
	Tehát, bár e kontinens roskadozik a temérdek buf-gyümölcstől, a nellik csak sóvároghatnak utána, mert csak a leggazdagabbak engedhetik meg maguknak.
	Igaz, létezik egy másik módszer is a fogyaszthatóvá tételre, de az még sokkal veszélyesebb, mint a polipokkal. Ez pedig az, hogy óvatosan lehámozzák a gyümölcs nagyját a magról, majd a magvat beáztatják vízbe, és benne hagyják napokig. Néhány nap után kihalásszák a magvakat, amikor azokon már elrohadt a maradék hús, megszárítják a napon, majd megeszik. E módszer bár veszélyesnek hangzik, de valójában biztonságos, ami a megevést illeti, mert a nellik orra elég jó ahhoz, hogy megérezzék, ha még maradt valami veszélyes, meg nem rohadt hús a magon, tehát akkor azt nem eszik meg. A baj ott van, hogy amíg lehámozzák a gyümölcsöt, annak puha húsa szinte elkerülhetetlen, hogy a nelli kezéhez érjen, a leve is a szemébe fröcskölhet, illetve más testrészére, s amíg kihalásszák a magvakat, azalatt a vízzel is érintkezésbe kerülhetnek, ami bár nem olyan veszélyes, mint a gyümölcs húsa, de azért nem is veszélytelen, hiszen tele van már a gyümölcshús mérgeivel!
	Épp emiatt, ezt a munkát kizárólag hadifoglyok illetve rabszolgák szokták végezni. Na de ez meg aztán a legislegdrágább ami elképzelhető, mert hát egy rabszolga nagy érték, és e munkában gyorsan halnak... Sőt, öngyilkosnak lenniük is itt a legkönnyebb, hiszen akármikor bekaphatnak egy falat gyümölcshúst, s máris végük!

	Na de ezt hallva odafurakodott a cár mellé egy Domdof nevű férfi.
—Felség, én géptervező vagyok! Kérlek szólj a királynak, vezessen minket egy efféle „gyümölcsfeldolgozóba”, mert erősen hiszem, hogy én ki tudnék találni valami olyan masinát, ami sokkal biztonságosabb, mint ahogy most ők művelik ezt a procedúrát!
	A cár megkérdezte, van-e a közelben ilyen gyümölcsmagozó telep. Volt, alig negyed óra járásra. Persze hogy volt, akármilyen drága csemege is ez, a királyi palota el kell legyen látva vele!
—Odamegyünk. Megnézzük, amíg itt megszerveznek mindent az ünnepségre és a házasságra! - döntött a cár.

	Elindultak hát. Útjuk egyenesen egy olyan épület mellett vezetett el, mely kivételesen valóban hasonlított egy emberi fogalmak szerint is „háznak” nevezhető építményhez, ráadásul ez még kőből is volt rakva! Nem kis munka lehetett e lényeknek! De a király elmagyarázta, ez amiatt van, nehogy bemenjenek a rágcsálók, ez ugyanis a Királyi Magraktár! Be is vezette őket, megmutatta a mindenféle magvakat, majd egy buf-magvat feltört egy kalapáccsal, s odaadta a cárnak, hogy kóstolja meg.
	A cár a kezébe fogta, de előbb óvatosan megszaglászta.
—Biztos hogy nem romlott?! - kérdezte gyanakodva.
—Hogy is lenne romlott, hiszen pompásan illatozik!
—Hát, ha te ezt illatnak nevezed... - de azért óvatosan megnyalta. Köpködött is utána rendesen!
—Pfuj! Ettől féltem! Iszonyatosan keserű! Hogy bírjátok ti ezt megenni?!
	Vé is elvette a magot a cár kezéből, s ő is megszaglászta.
—Lefogadom, hogy ebben cián van! Jobb ha nem nyalogatjátok! Szerintem egyetlen ilyen magtól feldobja a talpát az, aki lenyeli! De nem is érdemes eszegetni, mert keserű lehet, mint az epe, vagy a kinin!
—Nyugtasd meg a királyt, Ília, hogy nem fogjuk elenni a népe elől ezt a pompás „csemegét”! - szólt a cár.

	Hamarosan továbbmentek. Elérkeztek egy jókora, sík, ráadásul fátlan területre, melyen azonban lapos medencék tucatjai sorakoztak, s e medencék körül bizony - törpikék dolgoztak! Természetesen mindegyik egy talán 5 kilós vasgolyót cipelt a bokájára láncolva. Ez bőven elég volt ahhoz, hogy ezek a legfeljebb 6 esztendős apróságoknak látszó lények el ne tudjanak repülni. Mikor meglátták a jövevényeket, köztük a még a nellikhez képest is óriási embereket, ijedten hagytak abba mindent, s igyekeztek minél messzebbre húzódni.
	A törpikék teljesen fel voltak öltözve, jobbára bőrruhákba, bár ez iszonyúan meleg és kényelmetlen lehetett a trópusi hőségben, de vásznat vagy más effélét nem hordhattak, mert az átázna. A bőr se nyújtott persze tökéletes védelmet, de mégis jobb volt.

	Ezen icipici emberkéket megpillantva, Merkír máris nem bírt magával, s odaugrott a legközelebbi kislányhoz.
—Na végre! Azonnal lesz törpikém is! Micsoda csodálatos nap ez a mai nekem!
	A kislány azzal foglalkozott, hogy a gyümölcsökről lefejtse a húst egy fakéssel. A lefejtett hús egy a lábai előtt nyíló verembe potyogott, a magot pedig a hús maradékával egy kosárkába dobta. Merkír szavait azonban nem értette, csak azt látta hogy e rémületes óriás feléje ugrik. Érthetően megijedt, szeretett volna elszaladni, de a lábán lógó vasgolyótól ez nem sikerült, és elesett. Merkír odaugrott, felemelte... de a kislány valóban iszonyatosan megijedt, s Merkír szeme felé szúrt a még mindig a kezében tartott késsel.
	Merkír ösztönösen elengedte a leányt, aki a talpára pottyant, ő maga pedig hátralépett - egyenesen bele abba a gödörbe, ami már több mint félig teli volt a mérgező gyümölcs húsával! És ez ráadásul olyan mély gödör volt, hogy benne Merkír nyakig elmerült, sőt, egy pillanatra még a feje búbja is megmártózott benne!
	Persze, nem ütötte meg nagyon magát, hiszen puha gyümölcshúsra zuhant, sőt, ennek egy része félig már rohadt is volt. Ellenben zuhanás közben bizony telement a szája e gyümölcs krémszerű húsával, és a szemébe is jutott bőven gyümölcslé.
	Igyekezett is onnan gyorsan kitörölni, nehogy megvakuljon... Közben azonban észre is vett valamit.
—Hé! - kiáltotta ki a gödörből, mindenkinek, aki gyorsan annak szélére igyekezett rémülten, hogy segítsenek neki. —Remélem túlélem... akkor azonban azt hiszem, megvan hogy mit kajálunk ma! Tudjátok meg, ennek az izének az íze olyan, mint a legcsodálatosabb tejszínhabos eperturmixé! Legalábbis annak, ami friss. Ami ilyen barnás, mert már félig rohadt, az meg szinte teljesen olyan, mintha őszibarackos joghurt lenne! - és a király elszörnyedő pillantásától kísérve be is falt belőle ott előttük vagy két marokkal.
—Mit csinálsz, te! - kiáltotta neki Ília.
—Mit, mit... nekem már úgyis mindegy! Nyeltem annyit, hogy ha mérgező, mindenképp belehalok, ha azonban nem mérgező, mindegy, vagy nem? Illetve nagyonis nem mindegy, mert ízlik!
	Ekkor azonban kiabálás hangzott fel nelli nyelven a hátuk mögül. Odanéztek, s látták, hogy a királyt kísérő nelli előkelőségek a balesetet okozó törpikét tartják a karjainál fogva, aki igyekezett eloldalogni a környékről, de persze teljesen sikertelenül.
—Hé, hagyjátok békén, a kiscsaj az enyém! - kiáltotta Merkír, azzal igyekezett kikászálódni a gödörből - ez végül sikerült is neki, bár nehezen, mert a gödör széle csúszós volt. De páran kihúzták a csuklóit megragadva.
	Nem nézett ki valami kulturáltan a rengeteg gyümölcsmaradványtól, emiatt így szólt:
—Királyka, mutasd meg, hol van víz, amivel megtisztálkodhatok, te meg Ília mondd meg kérlek a törpikének, hogy ne féljen, mert mostantól nem rabszolga többé, hanem a feleségem! Kizárólag amiatt nem ölelem a keblemre, mert nem akarom hogy valami baja legyen a gyümölcscafatoktól amik rajtam vannak, előbb tehát megmosakszom! Szedjétek le a láncait is!
—És ha elrepül?!
—Az ő dolga, mondtam hogy nem rabszolgának akarom, de tudasd vele, hogy ez nagy butaság volna, mert mellettem csodálatos élete lehet, és senki nem fogja bántani!

	Mire Merkír megtisztálkodott, már sikerült Íliának meggyőznie a törpe kislányt arról, hogy nem rossz dolog ám egy isten feleségének lenni... A leányt különben úgy hívták, hogy... hogy azt senki nem volt képes megjegyezni, mert tényleg úgy hangzott a neve, mint valami madárcsiripelés. De tudott már valamennyire nelli nyelven, így megértette, amikor Ília azt mondta neki, hogy Merkír a férje neve ezek után, és Merkír őt úgy nevezte el, hogy Icipici.
—Azt kérdezi, hogy nem haragszol-e rá. - tudakolta Ília.
—Miért haragudnék?! Baleset volt és kész. Nem tehet róla. Illetve igen, de érthető, mert megijedt. Különben is, minden jól alakult, sőt, annál is jobban, mert csodálatos csemegét találtunk! Ráadásul olyat, ami nem is kell a nelliknek! Nem fosztjuk meg őket semmi értékestől! Gyere is ide hozzám, Icipici, felemellek a nyakamba mint ahogy nálunk a gyerekeket szokták, legalább mindenki látja hogy hozzám tartozol már, aztán meg így ki is pihenheted magadat, ami biztos rádfér!
	Megszólalt most Iván cár:
—Szerintem legjobb lesz, ha mihamarabb készítünk valami ügyes gépet e gyümölcs magozására! Nekünk ez nem árt, sőt csemege. A nellik szállítják majd nekünk a sok gyümölcsöt, egészben, úgy nem olyan nagyon veszélyes rájuk azt hiszem. Mi leszedjük róla a húst magunknak, addig áztatjuk a magot míg jó nem lesz a nelliknek, s visszaadjuk nekik! Mindenki jól jár!
—Éljen Vá isten! - kiáltotta a király.
—Remélem is hogy élni fogok - nézett rá szúrós szemmel a cár - de mindennek ára van ám, tudod ugye! Mert említettem már, hogy hozok majd néhány törvényt, amit be kell tartanod. Halld hát legelső törvényemet: Ezeket a törpikéket itt azonnal engedd el mind! Többé nem rabszolgák, repülhetnek ahová akarnak! Ellenben amelyikük akarja, szolgálatunkba állhat, az istenek szolgálatába, de nem mint rabszolga, hanem mint szabad alattvalónk, aki önként él velünk, mint barátunk! Ámde mert az istenekkel élni hatalmas megtiszteltetés, s aki velünk él, sok titok tudója lehet, emiatt csak azoknak engedjük meg, hogy velünk éljenek, akiknek hűségében teljesen biztosak lehetünk, ajánlatom tehát a törpikék közül kizárólag a nőkre vonatkozik, de még rájuk is csak akkor, ha feleségül mennek valamelyikőnkhöz, ehhez persze az kell, hogy megtetsszenek valamelyik istennek! Tehát, ha valakinek tetszik valamely törpe leány, menjen most oda hozzá, és nyújtsa feléje a kezét, és ha a leány beleegyezik e leánykérésbe, fogja meg az isten kezét! Ha nem akar a felesége lenni, forduljon el! Isteni szavamra fogadom, ezesetben nem kap semmiféle büntetést, sőt, ekkor is leszedjük róla a láncot, és szabadon elrepülhet! Egyetlen feltételem, hogy ekkor köteles azonnal elhagyni a szigetet!
	Hiába ígérte ezt a cár... Egyetlen olyan törpelány se akadt, aki ne nyújtotta volna boldogan a kacsóját a férfinak, aki megkérte őt!
	Némelyik ember habozott, volt is aki morogni kezdett, hogy nem pederaszta ő, hogy ilyen kicsikkel háljon... De ekkor azt mondta Ília:
—Na de nelli feleségetek biztos lesz. És én mondom nektek, az a nelli feleség örvend majd, ha lesz szolgálója!
—De ezek nem rabszolgák lesznek. - mondta valaki.
—Nem baj, nem muszáj rabszolgának lenniük, attól még kiszolgálhatják a feleségeteket mindenfélével, ráadásul eközben ők is jól érzik majd magukat, mert verve nem lesznek, lesz ellenben mindig bőven enniük, nem fenyegeti őket éhhalál, élvezik hogy az istenek közt élhetnek... Nem hiszem hogy nagyon hiányolnák, ha viszont nem háltok velük.
—Én viszont fogok hálni vele... Sőt, velük! - jelentette ki Merkír. —Ugye felség, szabad több törpikét is magamhoz vennem?
—Szabad, de szeretném ha úgy ötnél vagy hatnál többet most még nem választanál, amíg nem látjuk hogy miként viselkednek, hogy érzik magukat nálunk, és megbízhatóak-e! Ha beválnak, akkor aztán nem bánom, tőlem lehet akár száz ilyen nőd is!
	Erre Merkír kiválasztotta a neki legjobban tetsző hat törpelányt. Vé is elgondolkodott Ília szavain, majd így szólt:
—Drágám, magad mondtad hogy a nelli feleség örülne szolgálóknak! Ezek a törpikék valóban csinosak, de tényleg olyan nagyon kicsik, hogy izé... szóval, nekem nem kellenek feleségnek. Igazából én is szeretem, ha egy nő picike, ha kicsit gyerekesen néz ki, van benne tehát valami megható, ha látszik rajta hogy pátyolgatásra szorul... De ezek itt, ezek már „nagyon túlzás”! Te épp megfelelő vagy nekem, ők azonban túl kicsik. Tehát feleségnek nem kellenek. De ha valamelyiket rá tudod beszélni, hogy tényleg a szolgálód legyen, cserébe hogy gondoskodunk róla, azellen nem lehet kifogásom. Tedd azonban egyértelművé, hogy hálni nem óhajtok velük!
—Ezt nem hiszem hogy bánnák, én úgy vélem, akik beleegyeztek is a házasságba, ha nem mutatják is de egymerő rémületben lehetnek, mit élnek majd át, amikor egy efféle óriás beléjük hatol...! - kacagott a papnő. Azzal pillanatok alatt rábeszélt három törpikét is, hogy legyenek a szolgálói. Aztán a többiek elrepültek, alig is híve, hogy elérkezett a szabadságuk boldog pillanata...
—Na és most - folytatta Iván cár - tudd meg király, hogy ezennel szabad az országod ÖSSZES rabszolgája is! Mindenki! Nemcsak a törpikék, de a nelli rabszolgák is! A morik persze nem, ha netán van nálatok mori rabszolga. Mindenki más azonban igen. Amint visszaértünk a palotába, erről hírnököket kell küldened birodalmad minden részébe! Kártérítés nem jár az elengedett rabszolgákért. Aki azonban a jövőben rabszolgát tart, rabol, vesz, elad, dolgoztat, azt ha megtudom, valami hihetetlenül borzalmas kínhalállal végeztetem ki, az biztos!
—De ki fog akkor dolgozni?!
—Aki akar. A munkáért fizetség jár, aki tehát azt akarja hogy dolgozzanak neki, fizessen annyit, hogy találjon a munkára jelentkezőt! Ha nem akar fizetni, vagy nem tud, dolgozzon maga! Mert, király, jól figyelj! Ti nem szeretitek, ha a morik rabszolgának adnak el titeket, ugye. De más se szereti, ha ti adjátok el rabszolgának! Ha azt óhajtod, hogy különb legyél a szememben mint a morik, s eképp méltó a mi isteni segítségünkre, akkor különbül is kell viselkedned, ami ott kezdődik, hogy nem tartasz rabszolgákat! És ha valamelyik nemesúr tiltakozni kezdene, mondd neki, hogy gondoljon bele: mégis mennyivel kellemesebb, ha él szabadon de a rabszolgái nélkül, mert mi istenek megvédjük őt a moriktól, mintha egy darabig még vannak rabszolgái, de aztán nem lesznek, mert ő maga is rabszolgává válik, a morik rabszolgájává, ugyanis nem fogjuk megvédeni őt, sem senkit, mert nem találjuk méltónak rá! Rabszolgák ezentúl nincsenek, s efelől semmi vita se lehet, a rabszolgaság megszűnt mindörökre mert én az isten így akarom, s akinek ez nem tetszik, szóljon nekem, ha mer! De még ha emiatt nem ölöm is meg akkor se jár jól, mert még legislegjobb esetben is az történik hogy elmegyünk innen, s jönnek a helyünkre a morik. A mi segítségünknek a legminimálisabb feltétele az, hogy olyan hogy rabszolga, többé nem létezik! Hallani se akarok efféléről a jövőben!
—Természetesen úgy lesz minden, ahogy kívánod, hatalmas isten! - sóhajtotta a király.
—Továbbá, ez még nem is minden. Tudd meg ugyanis, hogy minél hamarabb el kell költöznie minden nellinek e szigetről, kivéve azokat, akik a mi szolgálatunkban állnak - ezek majdnem mind valamelyik isten feleségei lesznek, természetesen! Kis számban lehetnek itt olyan nellik is, akik nem feleségek, ezeket majd gondosan kiválogatjuk, mert teljesen megbízhatóaknak kell lenniük. Épp amiatt kell ugyanis mindenki másnak elköltöznie, mert roppant titkok tudói lesznek azok, akik itt maradhatnak, s nem óhajtjuk, hogy valaki fecsegjen, s áruló legyen! Például hogy mást ne is mondjak, itt készítjük majd azokat a csodafegyvereket, amiknek hála hamarosan minden morit megölünk vagy elkergetünk! Márpedig ezt te is nagyon óhajtod, úgy vélem!
—Igen, persze, természetesen, hatalmas isten, de én magam miért ne maradhatnék, hiszen bennem talán csak megbízol, ráadásul legalább az egyik leányom is valamelyik másik isten felesége!
—Igen, benned megbízom, de akkor se maradhatsz, amiatt, mert nyilván királyként szeretnél élni a továbbiakban is, szolgálókkal, udvarhölgyekkel, mittudomén hogy nevezed őket... és ők már cseppet se biztos, hogy megbízhatóak lesznek! De, természetesen, látogatóba eljöhetsz majd ide bármikor, szívesen látunk. Remélem, ezt nem tekinted tehát személyes sértésnek magad felé! Azután hogy mindenki elköltözött innen, e szigetre tilos bárkinek is betennie a lábát, hacsak kifejezetten nem hívjuk, ellenkező esetben semmi jóra nem számíthat! Ez tényleg az Istenek Szigete lesz!
	Továbbá, aki nelli itt él majd, az emiatt hihetetlen megtiszteltetésnek kell tekintse ezt! Mindenki aki itt élhet, magától értetődően azonnal papnőnek minősül, a törpikék is természetesen, és a papnők közül is a legislegmagasabb rangúaknak, tehát kivétel nélkül minden más olyan papnál vagy papnőnél magasabb a rangjuk, akik bár papok vagy papnők, de nem élhetnek e szigeten! Hogy is ne volna így, hiszen ők naponta láthatják az isteneket! Még az a nelli is, aki itt él a szigeten, de csak arra tartjuk alkalmasnak hogy a bilinket kitakarítsa, még ő is messze sokkal magasabb rangú, mint bárki olyan nelli, aki nem jöhet a szigetre! Az itt élő e nelli vagy törpike papnők közt is a legmagasabb rangú azonban Ília, (tehát én, tette hozzá Ília, aki e szavakat nagy megelégedettséggel tolmácsolta...), ő élet-halál ura azaz úrnője mind fölött. De annyira, hogy joga van bárkit kivégeztetni akár anélkül is hogy előbb ehhez engedélyt kért volna tőlem vagy más istentől, persze, e joggal körültekintően kell éljen, mert ha olyasvalakit végeztet ki akit nem akartam volna, megnézheti magát ő is. De a joga erre azért akkor is megvan! Tehát amit ő mond, arról semmiféle vita nem lehet soha sem. Tulajdonképpen, őróla mindenki úgy kell gondolkodjék, hogy bár ő nem istennő, de „majdnem” az, mármint a méltóságát illetően! Természetesen, Ília rangja is még hihetetenül mélyen van bárki más istennel összehasonlítva, elképzelhetetlenül mélyen, de akkor is úgy van az, hogy az összes létező nellik közül a szememben ő a legislegmagasabb rangú, tulajdonképpen nálad is magasabb a rangja, ó király! Nagyon megorrolnék arra, aki őt megbántja! Akire Ília panaszkodni fog, az azután hogy Ília panasza a fülembe jutott, nem fog már soká élni! Mert gondolj csak bele, Ília nem akárki ám, mert az ő imádságára döntöttünk úgy, hogy eljövünk közétek, s a segítségetekre leszünk! Ília tisztasága, okossága, szívjósága, s minden más, most nem említett erényei oly fényesek és tündöklőek, hogy azt elmondani se lehet, arra egyszerűen szó sincs a nelli nyelvben! Ő tehát egészen kivételes valaki a nellik közt, akinek nincs párja! De nem kell félned, nem akarom hogy Ília legyen a király helyetted, mert sokkal jobb az ha Ília köztünk él, te pedig foglalkozol az összes többi nellivel, akik e szigeten kívül laknak! Megígérem, hogy nem is sokára egyre több elképzelhetetlen csoda áramlik majd hozzád e szigetről, melyek megkönnyítik és széppé teszik az életedet, meg a többi nelli életét is, ámulsz majd ezek miatt, jól tudom, s néped ezért hatalmas és bölcs királynak tart majd téged, mert lám, te olyan remek uralkodó vagy, aki méltónak bizonyult rá, hogy megsegítsék és megajándékozzák őt az istenek is! A szigetre azonban szükség van. Te se szeretnéd biztos, ha valakik ellesnék a csodafegyvereink készítésének titkát mondjuk. Ha nem is a morik, de más nelli országok uralkodói.
—Az biztos nem volna jó!
—Na látod. Nem téged akarunk megalázni ezzel, ezt jól értsd meg, emiatt is négyszemközt mondtam el neked most mindezt, sőt, én azt szeretném, ha tekintélyed még nőne is a néped körében. De kell nekünk egy nyugodt hely, ahol senki se leskelődik a titkaink után.
—Belátom hogy ez így igaz, felséges isten!
—Örülök a megértésednek. Kaptok az elköltözésre mondjuk egy hónapot. Nézz ki valahol a parton egy helyet, ami alkalmas az új fővárosodnak. Természetesen mindenki vihet magával mindent e szigetről, ami mozdítható, senkit nem kívánunk kirabolni, nekünk csak maga a sziget kell. Szerintem ez nagyon csekély áldozat ahhoz, hogy cserébe megszabaduljatok a moriktól. S hogy segítségünk hatékony, az imént tapasztalhattátok. Holott ez még semmi, mert ígérem, hamarosan olyan fegyvereket kaptok tőlünk, hogy azokkal ti magatok, a nellik is halomra ölhetitek a morikat, a mi jelenlétünk nélkül is!
—Ez nagyon biztatóan hangzik!
—Ebből hamarosan valóság lesz, ó király! Nem is sokára te is majdnem istennek számítasz majd a néped körében, mert olyan csodákkal fogsz rendelkezni! Meg amiatt is, mert a néped tagjai is sok-sok csodát kapnak majd tőlünk, de csak amiatt, mert te vagy a királyuk, te, aki a mi barátunk! És ne is csak arra gondolj, hogy elűzzük a morikat, mert azután majd kiterjesztjük a hatalmunkat mindenfelé, ameddig csak el lehet jutni, és minden nellinek aki csak lakik szerte e világban, te leszel a királya!
—Nem te?!
—Persze hogy nem, mit képzelsz te - én nem király vagyok, hanem isten! Eképp nálad is hatalmasabb, de emiatt nem kell aggódnod, mert nem fogok olyan nagyon sok dolgodba beleszólni. S ha mégis, annak is csak örvendesz majd, mert amiatt történik az majd, hogy még nagyobb legyen a te hatalmad és a te gazdagságod! Menjünk tehát vissza az ünnepségre, s útközben gondolkozz azon, miként hozod e törvényeimet alattvalóid tudomására!
—Menjünk. Végülis azt hiszem, nem lesz olyan nagy szomorúság e törvényed miatt, Vá isten, mert e sziget tulajdonképpen az én személyes birtokom, nem sok minden van itt ami másé volna, s ezek java része is elvihető, tehát ezzel inkább csak engem ért komolyabb kár, sőt, nem is kis kár, de nem bánom én ezt, csak szabaduljak meg tényleg a moriktól! Szerintem azon jobban megdöbbennek majd a főurak, hogy vége a rabszolgaságnak. De még itt is szerencse, hogy rögvest elmondhatom azt is, hamarosan lesz akármennyi buf-magvunk is, nektek isteneknek hála, szerintem a legtöbbjük úgy véli majd, ez jó csere, mert sokkal jobban megéri, mintha tarthatnának még rabszolgákat.
—Nagyszerű! - bólogatott méltóságteljesen Iván cár.
—Nagyon szépen köszönöm, hogy így feldicsértél a király előtt! - hálálkodott a cárnak Ília kipirult arccal. —Bár úgy lett volna az igazi, ha a saját fülével hallja és érti, s nem a tulajdon tolmácsolásomban.
—Nyugodt lehetsz, így is elhiszi, nem gondol olyasmire, hogy hazudtál volna! Különben meg, biztos megtanul majd ő is a mi nyelvünkön, meg sokan mások is, s elmondom én ezt vagy hasonlókat még többször is majd nekik, akkor amikor már értik! Mert miért is ne, valóban kedvellek! És tudom jól, mi az, ami megdobogtatja egy nagyravágyó nő szívét... Hát most megkaptad, Ília, és amit mondtam azt komolyan is gondoltam, tényleg te leszel e szigeten minden nelli és törpike legfőbb úrnője, amíg csak elégedett leszek veled!
—Igyekszem megszolgálni a bizalmadat, Vá isten!
—Mertem remélni. - bólintott előkelően a cár.

	Visszaértek aztán, s itt kiderült, hogy nem mindenki tartott velük a gyümölcsmagozóba a férfiak közül se: egy Háma nevű férfi, aki amúgy mesterszakács volt, s különben is legfőbb hobbyja az új ételek kikísérletezése, úgy vélte, ennél jobb alkalmat nem is találhatott volna a tudománya megcsillogtatására! Hamar meglelte a királyi konyhát, s ott aztán nekikezdett főzicskélni. Alapanyagul főleg a mori hajóról odavitt húsok szolgáltak, meg sokféle tojás, amiket a nellik vittek neki. Halakat is kapott. Mire Iván cár megérkezett, már többféle étel is készen volt, valami halászlé-féleség, meg kirántott hús, utóbbinál a prézlihez persze olyan lisztet használt, ami valami itteni magból lett őrölve, de legalább nem volt cián-szagú. Háma volt olyan merész, hogy evett belőle pár kanállal csak úgy nyersen, s amikor még fél órával később se lett rosszul, úgy gondolta, jó lesz ez, mert remélhetőleg nem mérgező.
	Tevékenységét a nelli szakácsok és kukták elszörnyedve nézték. Egyetlen nelli se evett sohase húst, s erre itt az orruk előtt ez az isten húst darabol, püföl, süt-főz... Iszonyatos!
	Hamarosan amúgy mindegyik el is oldalgott onnan, mert bár szívesen kíváncsiskodtak volna tovább, de nem bírták elviselni a sülő hús szagát, sőt, már a főtt húsét se. De nem is volt rájuk szükség ott, Háma egyedül is győzött mindent.
	Megjöttek aztán Iván cárék, örültek hogy megoldódott az étek-kérdés, de persze ők is hoztak magukkal finomságot: a buf-gyümölcsöt! Ennek meg Háma örvendett, mert eddig ő ilyet nem evett, de most nagyon ízlett neki. S immár a nelli előkelőségek nemcsak azt nézhették elszörnyedve, hogy az istenek húst esznek, de azt is, hogy a halálosan mérgező gyümölcsöt is, méghozzá szinte kilószámra!
	Ezek után persze hogy senki mukkanni se mert, amikor a király ünnepélyesen bejelentette, hogy Vá isten és népe, akik az istenek közt az „ember” nevű fajtába tartoznak, mert hát az istenek közt is van ilyen meg olyan fajta, ők tehát Ília papnő imájára kegyeskedtek eljönni ide, segíteni nekik a gonosz morik ellen, de ennek feltétele, hogy minél hamarabb elmenjen minden nelli e szigetről, kivéve, akiket az istenek maradásra érdemesnek tartanak, de ezen nellik kizárólag olyanok lehetnek, akik feleségül mennek valamelyik istenhez! Valamint, az istenek határozott parancsa, hogy ezentúl a nellik nem tarthatnak rabszolgákat, e pillanattól kezdve tehát kivétel nélkül minden rabszolga szabad.
	A nemesurak tényleg mukkanni se mertek. Nemhogy a sziget, de még a rabszolgák miatt se. Megszólalt azonban a cár, s Ília engedelmesen tolmácsolt. Illetve, a cár csak röviden mondott valamit amit a nellik nem értettek, de ezt Ília aztán igazán papnőhöz méltó ékesszólással és bőbeszédűséggel kirészletezte.
—Sokan vannak köztünk emberek közt, akik szívesen feleségül vennének egy nelli lányt, akár többet is, aki tehát a jelenlevő hajadonok közül megirigyelte Jionda királylány e példátlan dicsőségét, annak esetleg lehetősége nyílik most arra, hogy kövesse őt, már persze csak ha óhajtja ezt egyáltalán, s természetesen ha elég csinosnak találtatik, s megtetszik valamelyik istennek! Aki leány ezt szeretné, annak annyi csak a dolga, hogy előrelép, ide, ezen függöny elé! Jöhetnek azok is, akiknek volt valamikor férjük, de meghalt, ám ő a leány még úgy érzi, elég fiatal és szép, de csak akkor jöjjön, ha nincs még gyermeke! Mielőtt azonban mindenki ideszaladna, el kell mondjam nektek, hogy bár egy isten feleségének lenni nyilvánvalóan egészen kivételesen kimagasló megtiszteltetés, abban se kételkedhet senki se hogy aki kiválasztatik isteni feleségnek, annak elképzelhetetlen jólétben telnek majd a napjai, de azért tudnotok kell azt is, hogy ez is olyasmi, mint az életben minden: VALAMIT – VALAMIÉRT!
—Azaz - folytatta Ília - aki az istenek felesége lesz, annak meg kell tanulnia az istenek nyelvét! Mert csak nem képzeltek ti olyasmit, hogy a magasságos istenek fognak azzal fáradozni, hogy megtanulják a mi beszédünket... lehet hogy lesz olyan isten aki megtanulja, de az is biztos, hogy túlnyomó többségük nem. Nektek azonban akik feleségek lesztek, az ő nyelvüket meg kell tanulni! Ezzel kapcsolatban a jó hírem az, hogy ez bizonyos értelemben nagyon könnyű: annyi csak az egész, hogy az istenek a fejetekre raknak egy varázssisakot, ekkor elalszotok, s mire felébredtek, már tudjátok is az istenek nyelvét, hiba nélkül! Azonban el is kell szomorítsalak benneteket: mert ezután legalább két hétig iszonyatosan fog fájni a fejetek, de úgy ám mint még soha, olyan erősen, hogy azt elképzelni se tudjátok, nem túlzok cseppet se, hogy elképzelhetetlen kínokat fogtok érezni, lehet hogy üvöltötök is majd a fájdalmatokban! És ezt semmiféle gyógyszer se csillapítja! Ez az ára annak, hogy gyorsan, erőfeszítés nélkül tanuljátok meg az istenek nyelvét! Azután e fájdalom mérséklődik, még később teljesen elmúlik. Minden szavamat elhihetitek, mert ezt magam is átéltem. Nem kellemes érzés, és csak amiatt nem mondom hogy olyan mint egy harmadfokú kínvallatás, mert annál is messze sokkal rosszabb! Aki ezt nem vállalja, ne jelentkezzék isteni feleségnek!
	Továbbá. A hatalmas Vá isten úgy rendelkezett, hogy aki jelentkezik isteni feleségnek, s ki is választatik annak, mindazoknak tehát én úrnője leszek, teljhatalommal fölöttük! Akkor is, ha a leány korábban királylány volt, vagy akármiféle magas rangú papnő, nemeskisasszony vagy akárki más! Egyben, akik e megtiszteltetésben részesednek, soha többé el nem hagyhatják e szigetet engedély nélkül, azért, hogy az itt látható s általuk megtudott roppant titkokról ne fecseghessenek senkinek se! Engedélyt kérni a sziget elhagyására azonban felesleges is, mert teljesen valószínűtlen, hogy meg is kapja hozzá az engedélyt... A szigeten élő nellik közt is lesz természetesen rangsor, s akik itt élnek majd, azok közül csak egészen kevesen lesznek, kiválasztott kevesek, akik elhagyhatják a szigetet, de még ők is csak nagyon ritkán, és még akkor is csak valamelyik isten kíséretében, az ő szoros, s minden pillanatára kiterjedő felügyeletében! És még amikor így elmehet a szigetről valamelyik isten felügyelete alatt, még akkor se mehet sehova se isteni felügyelője nélkül, csakis annak közvetlen közelében tartózkodhat, legfeljebb pár lépésre tőle, látótávolságban, és tilos bárkivel is szóbaelegyednie, még az is tilos hogy mások kérdéseire egyáltalán válaszoljon, amíg ehhez külön, minden alkalommal engedélyt nem kér isteni felügyelőjétől! Aki ezt a törvényt megszegi, s elrepül engedély nélkül, az jobb ha vissza se jön, mert azonnal kivégeztetik! Persze ha nem jön vissza s valahol később rátalálunk, akkor is ki lesz végezve. A szigeten szabad repdesni nyugodtan, még a sziget partjai közelében is, de csak olyan messzire, hogy a sziget legmagasabb csúcsát még éppen látni lehessen. Ettől messzebb repülni egészen egyszerűen szigorúan TILOS!
	És még mindig nem elég a sok korlátozásból. Tudjátok meg, hogy nelli lánynak nem lehet gyermeke egy istentől! Azt viszont az istenek nem engedik meg, hogy a feleségük holmi hétköznapi nelli halandóval henteregjen. Aki nő tehát isteni feleség lesz, mindörökre le kell mondjon arról, hogy valaha is gyermeke lesz! Aki megcsalja isteni férjét, magától értetődően azt is kivégzik az istenek, kínhalállal, azon nyomban, akkor is, ha e megcsalástól nem lett várandós a nelli nő!
	És természetesen arról se lehet szó, hogy ne végezzetek el minden munkát itt a szigeten, amit férjetek rátok bíz. Mindazonáltal, ilyen munka nem lesz sok, már most a legelején se, később meg még sokkal kevesebb, mert az istenek mindenféle varázslatos gépeket építenek majd, s azok dolgoznak majd helyettük, s helyettetek. Emellett, abban egészen biztosak lehettek, aki itt él, annak nem kell félnie soha semmiféle ellenségtől se, mert hát hogy is történhetne meg olyasmi hogy valakik megtámadják épp azt a helyet ahol az istenek élnek, ennek már a gondolata is merő agyrém, nevetséges az egész feltételezés is, de ha mégis lenne ilyen hülye ellenség, az csak neki lesz rossz, mert az istenek pillanatokon belül végeznek velük! Éhhaláltól se kell félnie senkinek se, s temérdek olyan szórakozásban is része lesz, amit most még egyszerűen elképzelni se tudtok, s hiába is mondanám el, nem értenétek meg. Azt azonban amit az előbb mondtam a sziget elhagyásáról, meg a fejfájásról, s arról hogy soha nem lehet gyermeketek, vegyétek nagyon komolyan, mert aki megszegi, az... arra még azt se mondhatom hogy az életével játszik. Ebben nincs semmi játék, mert esélye sincs arra, hogy akkor ki ne legyen végezve!
	Na akkor most tehát álljon ide, aki az elmondottak ellenére úgy gondolja, mégis szívesen lenne valamelyik isten felesége...
	Ília szinte be se tudta fejezni a mondatot, azonnal valóságos roham indult az általa mutatott függöny felé, akkora tömeg lódult arra. A nagy tolongásban többen elestek, s még a függönyt is leszakították. Ahogy Ília körbenézett, úgy látta, kivétel nélkül minden leány aki itt volt, odarohant, tényleg csak azok maradtak, akiknek már volt férjük, de még ezek is oly sóvárogva nézték a függöny felé rohanókat, hogy látni lehetett: keservesen bánják, hogy van már egy nelli férjük...
	Úgy tűnt tehát, senkinek nem vette el a kedvét az, hogy majd fájni fog a feje. Úgy gondolhatták, ez nagyon kellemetlen, de majd elmúlik! És Ília is túlélte, ők is túlélik majd! Hogy nem lehet gyermekük? Semmi baj. Papnők is boldogan lettek volna, gyermeke a papnőknek se lehet, ez meg még jobb is, mint papnőnek lenni! Sőt, azok közt akik most a függönyhöz rohantak, több olyan lány is akadt, aki máris papnő volt, ők eleve le is mondtak már korábban arról, hogy gyermeket szüljenek. E téren tehát semmit se veszíthettek. Az meg hogy nem hagyhatják el a szigetet, hát nem olyan nagy ügy, mert a sziget úgyis igen nagy! De meg különben is, hátha azok közé kerülnek, akik nagynéha talán mégis elhagyhatják. Az nem baj hogy ekkor vigyáz majd rájuk egy isten, még jó is lesz, mert legalább biztonságban érzik magukat!
	Mindenki e lányokat nézte, kik lesznek kiválasztva! A király is őket nézte. És bizony ott látta köztük kivétel nélkül az összes leányát is! De persze nem szólt emiatt, sőt, még örült is, mert annál jobb, minél szorosabb rokonság jön létre a családja és az istenek közt...
—Itt az alkalom, hogy válassz magadnak még néhány nelli feleséget! - szólt Véhez Ília.
—Na de figyelj már, hiszen épp most van kettőnk lakodalma is, még veled se háltam...
—Természetesen elvárom, hogy velem hálj majd elsőnek, vagy legfeljebb másodiknak, de második is csak akkor lehetek, ha Lília, az embernő lesz az, akivel elsőnek hálsz! Ennyi jár nekem, mint első feleségnek! Hogy is ne volna így hogy ez jár nekem, hogy is nézne az ki hogy ne így legyen, iszonyatos sértés sőt megalázás volna ha nem így lenne, ez nekem még akkor is jogos kívánságom tőled, szerelmem, ha te vagy a megmentőm s ezért hálával tartozom neked! Na de ettől még nyugodtan kiválaszthatsz akárhány másik feleséget is, majd velük legfeljebb nem ma leszel hanem csak holnap, vagy még később, amikor jónak látod!
—Persze, persze, na de ez nem bántana téged?
—Ó de kedves vagy hogy megkérded...! Általában véve, egy nelli lány bánja is meg nem is, ha a férjének több felesége van. Akkor bánja, ha ő már öreg, s a férje sokkal fiatalabb lányt vesz magához. Ekkor ugye, majdnem biztos hogy azt szereti már jobban... Ugyanakkor viszont, ha a feleségek közt nincs nagy különbség életkorban és szépségben, cseppet se biztos hogy rossz nekik ha többen vannak, mert egy-egy nőre kevesebb munka hárul! Ami engem illet, biztos vagyok benne, hogy idővel úgyis lesz még sok más feleséged, akkor meg már jobb ha most rögtön választasz párat magadnak, mert ezek itt nagyon csinosak. És ez nekem is jó, mert most még nem vagytok berendezkedve itt a szigeten, nyilván most kell majd a legtöbbet dolgozni nekünk nelli nőknek is, márpedig nekem semmi kedvem dolgozni, bevallom ezt neked, s ha több a nelli nő itt, kevésbé fenyeget az a veszély, hogy nekem is valami nemszeretem munkát kell végeznem! Attól meg nem félek már, hogy háttérbe lennék szorítva, hiszen maga a cár hangsúlyozta ki, hogy mindenkinek aki nem ember, én élet-halál úrnője vagyok.
—Jól van, de tudod mit? Nekem mindegyik lány aki itt van, nagyon tetszik, szerintem rád bízom hogy válassz nekem néhány újabb feleséget, olyat, akiről úgy véled, jól kijössz majd vele... mert nekem nem hiányzik hogy veszekedés legyen a házamban! Sőt, mi az hogy veszekedés, még vita se!
—Elképzelhetetlen, hogy vitatkozni merészeljen veled. Nemhogy ő, de ezt még én magam is nagyon meggondolnám.
—Eh, nem úgy értettem, hanem hogy ti egymás közt!
—Ennek sincs sok esélye... de azért köszönöm neked hogy ezt is rám bízod! Máris kinézem, kik legyenek azok, akik...
—Én azonban addig megnézem őt! - vágott Ília szavaiba Vé, és ujjával vagy húsz lépés messzeségbe mutatott, ahol úgy tűnt, egy nelli leány guggol egy sarokban, fejét a szárnyaiba rejtve. —Nem tudom mit csinál, de meg mernék esküdni hogy sír, azt meg nem hagyhatom hogy egy nő épp az én lakodalmamon pityeregjen!
	S máris odafutott. A leány észre se vette a jöttét, csak arra eszmélt fel, hogy valaki egyszerűen felemeli a levegőbe...
	Erre álmélkodva nézett fel, bár azt már sejtette, valamelyik isten emelgeti, mert nelli férfi nem tudta volna őt felemelni, de főleg nem ilyen gyorsan és könnyedén.
—Hát te meg mit sírdogálsz itt? - kérdezte tőle Vé, aki jól sejtette, hogy a leány sír. A különben egészen kivételesen csinos leánynak könnyben úszott az egész arca.
	De, persze, nem értette, Vé mit kérdez tőle... Ekkor azonban megszólalt Vé háta mögött Ília.
—Nem érti az istenek nyelvét... De itt vagyok, jöttem veled szerelmem, s majd megkérdem én!
	S a leány máris mondta, hogy mi a baja. Sőt, mutatta is...
Kiderült, hogy ő korábban a morik foglya volt, ráadásul jó öt esztendőn át. Ezalatt amúgy egész tisztességesen meg is tanulta a mori nyelvet, de ennek nem örül cseppet se, mert mint a morik minden nelli rabszolgájának, nála is azzal kezdődött a rabszolgaélet, hogy elvágták mindkét szárnyán a szárnyfeszítő inat...
	Ő eddig az imént legyőzött mori hajón volt a morik rabszolgája, arra a célra, hogy a morik bármikor kedvüket töltsék vele, amúgy pedig a konyhán dolgozott, segített a hajószakácsnak. Most megszabadult a moriktól, hála az isteneknek, ide a palotába meg úgy került, hogy amikor a cár parancsba adta hogy hozzák ide a mori hajó élelmiszerkészletét, ő is segített azt idecipelni. Épp el is akart menni innen, hiszen neki nincs helye a királyi palotában, de aztán hallotta Ília szavait, hogy aki akar, lehet az istenek felesége... de ő meg se próbálkozott ezzel, mert ő nem előkelő leány, és különben is, nyomorék, ő nem tud repülni már soha többé... de belegondolt, másoknak mekkora szerencséjük van, hogy isteni feleségek lehetnek, ő meg többé még csak nem is repülhet, hát olyan bánat zuhant rá hogy járni se bírt, csak lerogyott a fal mellé és sírt...
	Vé átölelte, azaz inkább felemelte s a mellére szorította.
—Ília, kérlek tolmácsold neki, hogy ne sírjon, mert szenvedései íme végetértek: közöld vele, hogy e pillanattól kezdve ő az én egyik feleségem! És a szárnyai miatt se aggódjon, mert van köztünk egy olyan istennő is, aki kiválóan ért az efféle sérülések gyógyításához, s már holnap meg fogja őt műteni, s ez azt jelenti hogy újra repülhet majd, ha nem is holnap rögtön, de miután felgyógyult a műtétből, talán úgy két vagy három hónappal később! És ezért még hálálkodnia is felesleges, mert boldog vagyok hogy rátaláltam, ugyanis nekünk nagyon jól jön egy olyan nelli leány, aki jól ért a morik nyelvén!
	Hát erre meg aztán még az eddigieknél is jobban kezdett el zokogni a leány, de most már legalább örömében sírt. Bemutatkozni is csak hosszú percek után lett ereje, mert a szava is elakadt a nagy boldogságtól. Úgy hívták, hogy Zui.
	Ekkor Ília visszament a többi leányhoz, s kisvártatva visszatért még négy újabb leánnyal, mint Vé további feleségeivel. És Vé nagyon meg volt elégedve velük, bár Ília közölte, hogy óvatosságból nem választotta ki a király egyik leányát se, mert ki tudja mennyire gőgösek, s nem óhajtja hogy bármi kis esély is legyen arra, hogy veszekedés törjön ki Vé családjában, hiszen azt az ő isteni férje nem szereti!
	Ettől függetlenül azonban a király többi leányát is mind kiválasztotta valaki az emberek közül, s ennek a király nagyon örvendett.

	Mikor aztán a nagy leányvásár végetért, s a cár megtudta, hogy Vé egyik feleségének a szárnyát a morik korábban tönkretették, így szólt:
—Ettünk, ittunk, mulattunk! Azt hiszem azonban, ti nellik nem akkor vagytok a legboldogabbak, ha a társaságotokban örömködünk, hanem ha minél előbb nekikezdünk a csodafegyverek készítésének, amivel elűzzük majd a morikat, kik a ti földjeiteket bitorolják! Ennek érdekében tehát mi most visszatérünk a hegytetőre, természetesen feleségeinkkel együtt, s ismételten figyelmetekbe idézem, hogy oda másnak a legszigorúbban tilos felmennie! Ott meggyógyítjuk Zui szárnyait, aztán holnap elkezdjük a fegyverek készítését is, vagy legalábbis minden olyasmit, mely majd kell azon fegyverekhez. Ti pedig jó lesz, ha szintén holnap már, elmentek a szigetről, úgy értem, legalábbis elkezditek a költözködést, bár tudom hogy az nem sikerülhet egy nap alatt, visztek magatokkal mindent amit akartok s amit lehet, ellenben ha vannak olyanok a népetekben, kik korábban a morik rabszolgái voltak de megszöktek, s a szárnyukat a morik elvágták, azok holnap jöjjenek ide a palotához, s a köztünk élő istennő őket is meggyógyítja majd! A mori hajó maradjon itt, kell nekünk, mindennel ami rajta van, de természetesen azt a sok aranyat amit korábban a király a mori kapitánynak adott, azt mind visszaveheti róla, hiszen az az övé. És természetesen nekünk se kell. Induljunk hát akkor! - állt fel a cár.

	A kezdetek
Elég soká tartott a barlanghoz visszakutyagolni, mert az út ha nem is volt olyan igazán hosszú, ellenben határozottan emelkedett, s nem is kicsit... Meg is tárgyalták útközben egymással az emberek, hogy amint lehet, azonnal összemesterkednek egy liftet a sziklafal elé, hogy az vigye őket le és fel. Na de hát ez olyan terv volt, ami a nagyon távoli jövő homályában rejtezett, mert annak a liftnek irtó magasnak kell lenni, és garantáltan megbízhatónak, mert nem szabad hogy eltörjön valamelyik alkatrésze, vagy elszakadjon a drótkötél, vihar se szabad hogy megrongálja, de az se lenne jó, ha csak úgy hirtelen leállna félúton, aztán aki benne van, ki se tud szállni belőle sehova... Efféle munkához megbízható, jó minőségű vasgyártás kell, meg valami erős és tartós energiaforrás is!
	Na de aztán visszaértek. Már a távolban látták, hogy az ott hagyott három nő valamiképp tüzet gyújtott a barlangszájban.
—Hát hűvös kezdett már lenni, na, nem tehettünk másat - mondta egyikük. —Gyűjtöttünk itt a környéken pár száraz gallyat... Meggyújtani pedig úgy tudtuk, hogy addig kutattunk a csomagokban, míg valamelyikben találtunk nagyítóüveget! Sőt, mindjárt egy jó tucatnyit is, ráadásul tenyérnyieket!
—Az az én csomagom lehetett - felelte Livenna - mert nekem mint sebésznek néha jó, ha megszemlélhetem nagyítóval is a műtéti területet.
—Remélem nem haragszol, mert használtuk?
—Persze hogy nem, amíg tönkre nem teszitek. Különben is, úgy tudom, minden közös...
	A törpikék, akik most jöttek fel a barlanghoz az emberekkel, nagy örömmel szemlélték a tűzrakást. És elcsiripelték - szavaikat Ília fordította - hogy náluk a tűz hatalmas kincs! Mert ők valóban a legsötétebb dzsungelben élnek, ahol mindig nagy meleg van és fojtó pára, szinte minden csepeg a víztől, tüzet gyújtani csak nagyon ritkán lehet, már ha egyáltalán. Emiatt állandóan őrzik a tűz parazsát. Van is náluk a törzsben, pontosabban minden törpe-törzsben olyan rang, hogy „a Tűz Őrzője”. E rang annyira roppant fontos, hogy ez a személy minden más munka alól fel van mentve, s a törzsfőnök után ő kapja a zsákmány legfinomabb falatait, s annyit eszik mindig, amennyit csak akar. De jaj neki, ha a tűz kialszik! Ha ez megtörténik, van egy napja arra, hogy valahogyan másik tüzet gyújtson. Ha nem képes rá, egészen egyszerűen kivégzik! Ekkora kincs náluk a tűz!
	Egészen lenyűgözte őket, hogy az emberek ilyen hihetetlenül könnyen tudnak tüzet gyújtani, nem kell hozzá más csak napfény, és egy nagyítóüveg... persze, mert ők nem ismerték az üveget. Számukra az csak egy mágikus drágakő volt. De gyakorlatilag a nellik számára is, mert az üveget ők se ismerték.
	Megérkezésük után Livenna megműtötte Zui szárnyait. De előre figyelmeztette, hogy ez bizony fájni fog, mert bár neki van rengetegfajta érzéstelenítőszere, de egyiket se meri nelliknek adni, mert ha a nellik szervezete annyira eltér az emberekétől, hogy jó étvággyal fogyasztják a temérdek ciánt tartalmazó magvakat is, akkor megjósolhatatlan, milyen reakciót vált ki belőlük valami olyan anyag, ami az emberekre teljesen ártalmatlan!
—Semmi baj - válaszolta a nelli leány - mert annál jobban biztos nem fog fájni, mint amikor elvágták, márpedig én újra egészséges akarok lenni! Repülni szeretnék újra! Bármi áron! Csak annyit kérek, ha nem haragusztok meg érte, hogy amíg műtesz, hadd legyen a fejem a férjem ölében... És azzal a kezemmel amit épp nem műtesz, hadd szoríthassam Vé valamelyik kezét... Ez annyira jólesne nekem, biztonságban érezném magamat...
	Ennek természetesen semmi akadálya se volt. Zui hősiesen tűrte a műtéti fájdalmakat, nem sírt, nem jajgatott, még csak nem is sziszegett, csak néha mélyet lélegzett, s olyan erősen szorította meg Vé kezét, hogy az már a fiatalembernek is majdnem fájt. Na de végül aztán mindennek vége lett.
	Ezalatt Iván cár elmondta a barlangban őrködő három nőnek, miket intéztek ők odalent, s adott nekik a buf-fa gyümölcséből is, mert persze hogy hoztak fel magukkal... Majd szólt, hogy most pedig azonnal el kell kezdeni a nelli lányoknak „emberül” tanulni, tehát, mert 3 sisak van, hármasával használniuk kell azokat, addig, míg mindenkire sor nem kerül! Az első leány pedig Jionda királylány volt, aki Merkír felesége lett, a második lett Zui, a harmadik pedig a király egy másik leánya, aki amúgy Jurun felesége lett.
	Ezután lefeküdtek aludni. Bár a barlang kemény kőpadlója igazán nem volt ideális hely az elszenderedéshez, ez nekik semmi bonyodalmat nem okozott, mert kiderült, Pucsakaci azért mégsem olyan gonosz ám, mint azt akár ő maga is szerette hirdetni némelykor önmagáról... Hiába emlegette korábban, hogy nem ad semmi útravalót ezen expedíciónak, de ez csak annyiból volt igaz, hogy fegyvereket nem adott. Ám mielőtt elrepült volna innen, ott hagyott nekik egy egész rakás csomagot, melyeket szintén átkutatott a barlangban hagyott három nő, s most elmondták mindenkinek, hogy ezekben bizony van mintegy kétszáz hálózsák, s ugyanannyi gumimatrac is! Ez bőven elég volt mindegyikőjüknek, beleértve a nelli vagy törpike feleségeket is. Soha még ilyen kényelmesen nem aludhattak! Az biztos, hogy mindegyiküknek sziklaszilárd meggyőződésévé vált ezután, hogy isteni feleségnek lenni a világ legcsodálatosabb dolga, mert ha már így kezdődik, mi minden nagyszerűség lesz később?!
	Megjegyzendő amúgy, a hálózsák kifejezetten jól is jött a nelliknek, a törpikéknek meg pláne. Ők meleg időjáráshoz voltak szokva, márpedig itt a magasban már határozottan hűvös volt az ő fogalmaik szerint. Az embereknek azonban annyira nem, hogy még pulóvert se húztak, legfeljebb hosszúujjú inget öltöttek... Nem kizárt azonban, ha nem lettek volna hálózsákok, másnap reggelre a nelli és törpike lányok közül sokan akár tüdőgyulladást is kaptak volna a hideg éjszaka miatt!
	A hálózsákokat az emberek elvitték jó messzire egymástól, azzal a nem is titkolt céllal, hogy ők bizony abba valamelyik újdonsült feleségükkel együtt bújnak bele, de azt mégse illik mások orra előtt... Tehették ezt, elég nagy volt ehhez a barlang, de annyira, hogy végig se járták, az biztos volt hogy több kilométer hosszú lehet. Világításuk is volt valamennyi, mert volt minden embernek laptopja, s ennek oldalához egy fénydiódát kapcsoltak, amit a laptop akkumulátora táplált. Ez nem fogyasztott sokat, s ehhez képest aránylag egészen sok fényt adott, annyit mindenképpen hogy öt-hat lépésre ellássanak, s ne tévedjenek el.
	Vé természetesen Íliával óhajtott hálni, Ília is óhajtotta a Vével hálást, tökéletes volt köztük az egyetértés ezt illetően - épp csak az volt a baj, hogy Vé a „hálást” azzal kezdte, hogy bár még be se bújtak a hálózsákba, de megcsókolta a leány ajkait... majd így szólt:
—Kedvesem, ne haragudj, de ugye jól gondolom és te ma tekintélyes mennyiségű buf-magot befalatoztál?
—Nem is tagadom! Amikor még nem találkoztam az emberekkel, mielőtt rabszolgának fogtak volna el a morik, bár papnő voltam, de nem annyira gazdag, hogy annyit egyek e csemegéből amennyit csak szeretnék, most tehát éltem a lehetőséggel! Akkor, amikor a Királyi Magraktárban jártunk. Tudtam hogy úgyse mer senki se szólni miatta. Baj talán?
—Hát, annyiból igen, hogy a lehelleted, szóval... szóval annyira ciánszagú, hogy az már zavaró! Megöli a romantikus hangulatomat!
—Ne haragudj! Csak mondd meg mit tegyek, kész vagyok bármire, hogy e hibámat helyrehozzam!
—Á, nem hibáztatlak, nem gondolhattál erre... De, talán ha ennél valami mást...
—Akkor azt fogod érezni.
—Lehet, de annyira talán nem volna zavaró.
—Jó, te vagy a férjem, ha kívánod, rajtam nem fog múlni... De mit is egyek... Megvan! Azt hiszem, akad még itt valahol a ruhám valamelyik zsebében egy kis zacskóval abból a madáreleségből, amit Pucsakaci adott nekem még a Bargan bolygón, ezt bekaphatom ha akarod, nem is bánom tulajdonképpen, mert nagyon szeretem, és...
—Megállj! Eszedbe ne jusson megenned egyetlen szemet is belőle!
—Miért?! - kérdezte Ília riadtan.
—Hát mert gondolkozz már: magad mondtad, hogy szereted e magvakat! De ha most megeszed, soha többé nem ehetsz már ilyet! Mennyivel jobban járunk azonban, ha ezeket holnap ELÜLTETJÜK! És akkor pár hónap után sokkal több magvunk lesz! De azokat se esszük meg, hanem azokat is elültetjük! Szerintem itt olyan meleg és párás az éghajlat, hogy simán lehet kétszer is aratni egy évben. És most gondolj csak bele, abban a madáreleségben biztos van búzamag is például. Egy búzaszemből ami kalász kinő, hát nem tudom pontosan mennyi mag van rajta, de tegyük fel mondjuk harminc. Ennyi biztos. Harmincszor harminc az kilencszáz, tehát egyetlen év múlva kilencszáz búzakalászunk lehet egyetlen magból! Ha csak 100 búzaszemet találunk a madáreleségben, az már kilencvenezer kalász! Hát még ha napraforgómagot is találnánk benne, holott alig hiszem hogy ne volna olyasmi egy madáreleségben! Egy napraforgó tányérjában pedig több száz mag van, mert az a tányér nagyobb, mint az én fejem!
—Hűha!
—Bizonyám! Képzeld el, ha csak 300 mag van is egy napraforgóban, holott abban biztos vagyok hogy van egy tányérban ennél több is, egy év múlva egyetlen magból lesz 90000, azaz KILENCVENEZER napraforgónövényünk! Most komolyan, hát nem megéri várni?!
—Szerelmem, hogy te milyen okos vagy! Persze hogy igazad van! Én is egészen belelkesültem ezen, hidd el! Persze hogy nem eszem meg most, minden szavad maga az Igazság! És akkor jut belőle minden más nellinek is, meg a törpikéknek is, és azt mondjuk majd hogy ez is az istenek ajándéka, emiatt persze kicsit az én ajándékaim is, mert ti miattam jöttetek ide...
—Úgy van.
—Tudod mit, máris előveszem, nézd meg, miféle magok vannak benne?!
—Hát, ez itt egészen biztosan búza. Ez meg napraforgó, na ugye megmondtam hogy lesz benne olyan... És látod, még sok is van mindegyikből! Hohó, ez meg itt egyenesen kukorica, tudod, ez az a sárga, amiről mesélted, hogy hosszú csövön adta neked Pucsakaci, és még a csövét is megetted! Emlékszel még, mennyi rengeteg mag volt azon a csövön?! És egyetlen kukoricanövényen van gyakran négy-öt hatalmas cső is! És van itt legalább negyven kukoricaszem! Ez nem tudom mi, talán zab, ezek meg itt olyan izé... talán rozs meg árpa, hát igen, bevallom neked, nem mezőgazdász a szakmám... De különben mindegy is, a lényeg hogy sok van belőlük és neked ízlenek, de meg ezek nekünk is jók, mert mi emberek meg majd sütünk belőle kenyeret!
—Kenyeret?! Az ebből lesz?!
—A búzából, igen. Bár lehet éppenséggel sütni talán árpából is meg rozsból is... Sőt, hallottam olyasmiről is hogy kukoricakenyér, bár a kukoricát mi többnyire másra használjuk... Szóval, a kenyeret legtöbbször azért búzából sütjük.
—De hiszen azt mondtam már neked, hogy olyat én is ettem és nagyon szeretem...!
—Na látod, mégegy ok, hogy most fel ne fald ezt ami itt van.
—És ez a nagy mi?
—Ez tökmag. Ez másfajta növény, igazából nem tudom, lehet-e évente többször is termeszteni, de mindegy, akkor is jó, és ennek a termése viszont akkora, de akkora, hogy úgy képzeld el, nehezebb mint egy törpike, sőt, akadnak akkora tökök, hogy nehezebbek még egy nelli férfinál is!
—Komolyan?!
—Itt dögöljek meg, ha nem úgy van... sőt, ez még csak nem is ritkaság a töknél! De még olyan is előfordul olykor, hogy egy tök akkorára megnő, hogy még egy ember is nehezen görgeti el, tehát egy akkora emberférfi mint én! Ez ugyan már ritkaság, de néha még ez is előfordul!
—Hihetetlen!
—Hát pedig így van ahogy mondom, vagyis egy akkora tököt képzelj el, hogy lehet ám hogy nagyobb nálad is! Hogy már a törpikékről ne is beszéljek... Meg se tudnád mozdítani!
—Hú, na, akkor ezt most mind elpakolom nagyon gondosan, nehogy véletlenül is szétszóródjon!
—Okosan teszed. Holnap pedig elültetjük.
—De akkor mit egyek most?
—Semmit, felejtsd el, igazából ha belegondolok, nem is volt jó ötlet a részemről, mert akkor várnom kéne rá hogy megölelhesselek, holott nagyon vágyom rád! Le van érdekelve az egész, én így is szeretlek!

	Másnap reggel aztán kezdődött a nagy munka... Legalábbis, mire a nelli király felkereste őket, aki úgy reggel kilenc felé elszárnyalt hozzájuk, már azt látta, hogy temérdek apró műanyagdobozt töltöttek meg termőtalajjal, s ezekbe egy-egy magocskát pakolnak a nelli leányok! A műanyagdobozok Jurun csomagjából származtak, aki több száz ilyet hozott magával. Tehette, ezek kis helyet foglaltak, mert egymásba lehetett tolni őket. Azt mondta, eredetileg arra szánta őket, hogy ha valamelyik számítógépük elromlik, szétszerelje, s az alkatrészeket szétválogatva fajtánként e dobozokban tárolja, hogy felhasználhassa azokat más laptopok javítására. De hát a laptopoknak még igazán semmi bajuk se volt, addig nyugodtan rakhattak e dobozkákba magvakat csíráztatni... legfeljebb később majd kimossák a dobozokat!
	És Ília máris kijelölt négy nelli nőt és nyolc törpikét, mondván, hogy nekik egyelőre semmi más dolguk nincs, mint hogy vigyázzanak e dobozkákra mint a szemük fényére, hogy állandóan nedves legyen bennük a föld, de ne túl nedves, mindig legyenek a napfényben, de kivéve ha eső vagy vihar lenne, éjszakára vigyék be a barlangba, reggel hozzák ki... s persze ne engedjék, hogy valami madár vagy állat kiegye a magvakat belőlük!
	A leányok nagyon örültek e munkának. Ez igazán hihetetlenül könnyű volt! Pláne a törpikék nagyon örvendtek, hiszen ez igazán semmiség ahhoz képest amikor a gyümölcsöket magozták, s rettegniük kellett annak mérgétől! És ők is egészen belelkesedtek annak a gondolatára, hogy - mint Ília elmondta nekik - ezekből hamarosan isteni növények kelnek majd ki, melyek rengeteg csodálatos csemegét teremnek majd nekik! Ezek után mindegyikük úgy gondolta, hogy a munkájuk nemcsak kényelmes, de kiváltképpen előkelő és tiszteletre méltó is!

	A király különben mondta, hogy ha Vá isten megengedi, felhordanának ide sok tonna buf-gyümölcsöt, hogy az emberek kimagoznák azt nekik. De Iván cár azt felelte, erről szó se lehet, vigyék inkább a gyümölcsöket oda, ahol régen foglalkoztak vele, majd küld le oda nőket, s azok kimagozzák mindet. A mag marad a nelliké, a gyümölcshús az embereké!
	S ez aztán így is lett. Idővel kiderült, egyetlen embernő egy óra alatt annyi sok gyümölcsöt képes kimagozni kényelmesen, amennyit egy törpike öt óra alatt se, akárhogy igyekezzék is! Ennek oka pedig egyszerűen az volt, hogy az embernő nem félt, nem óvatoskodott, mert tudta, hogy neki az a gyümölcs egyáltalán nem árt, nem mérgező. Na jó, a magja persze igen, de az is csak akkor ha megeszi, ám bolond lenne lenyelni...

	Na de persze a királyt se elsősorban a magvak érdekelték, hanem a leendő fegyverek! Mire azonban odaért, már szóba is került e téma, alig pirkadt ugyanis, Vé kereste meg ez ügyben a cárt.
—Felség, mik a terveid a fegyverekre vonatkozóan?
—Terveim? Miféle terveim?
—Hát, arra gondolok, azt mondtad tegnap a királynak meg a többi nellinek, ma elkezdünk fegyverkezni.
—Úgy van.
—Na emiatt kérdem, mik a terveid!
—Még mindig nem értelek, Vé, mit akarsz tőlem.
—Hát, hogy miféle fegyvereket készítsünk!
—Tőlem kérded ezt?! Alig hiszek a fülemnek! Hát mi közöm van nekem ahhoz, azt mondd meg!
—De hiszen te mondtad, hogy...
—Hogy jó fegyverek kellenek, igen. Ez a parancsom! S ezzel hogy megparancsoltam, azt, hogy fegyverek kellenek, s minél előbb, ezzel én el is végeztem a munka rám eső részét ez ügyben! A többi a ti dolgotok. Vagy talán nem arról van-e szó, hogy zsenik vagytok?! Hiszen Pucsakaci agyba-főbe dicsért benneteket! És magatoknak is szent meggyőződésetek, hogy zsenik vagytok! Azt is hallottam, úgy vélekedtél, ha jönne közétek valaki, aki barbár király, csak egy csimpánz lenne hozzátok képest. Nos jól van, én tudomásul veszem hogy csak egy csimpánz vagyok, semmi baj, és ne is ijedj meg, nem sértődtem meg! De csak akkor nem, ha be is bizonyítod jó alaposan, hogy tényleg csak egy csimpánz vagyok, azaz tessék nekem olyan fegyvereket készíteni, hogy láttukra leessen az állam a csodálkozástól! Engem nem érdekel, hogyan. Oldjátok meg, a ti dolgotok. Az én legközelebbi feladatom e témában majd akkor jön el, ha lesz legalább néhány ilyen fegyver készen, s akkor el kell döntsem, mikor, hol, ki ellen vetjük be őket, ki kezeli azokat... Az az én dolgom hogy ebben döntsek, mert én vagyok a király. A szakértő gárda azonban ti vagytok, sőt a mesteremberek is! Kezdjétek tehát el törni a fejeteket! Különben is, emlékszem ám, amikor megkérted Ília kezét, nagyban fogadkoztál, hogy ne féljen, mert rögvest tudsz egy rakás olyan ötletet, amivel nagyon megkeseríthetjük a morik életét! Csak a szád járt, vagy komolyan gondoltad?! Mert tegnap én amiatt mertem megígérni a jó fegyvereket a nelli királynak, mert bíztam benned!
—Nagyon szépen köszönöm a bizalmat felség, ígérem, megszolgálom! Valóban vannak ötleteim. Én most tulajdonképpen csak amiatt kérdeztelek téged erről, mert hátha neked is van valami speciális kívánságod, elképzelésed, s ugye udvariasság is van a világon... de megértettem, hogy szabad kezet adsz nekem, el is megyek tehát azonnal, hogy dolgozni kezdjek, és nem fogsz bennem csalódni, valóban van nem is egy ötletem! És nem is akármilyenek! De azért én mégis azt hiszem, ha mi csináljuk is meg a fegyvereket, érdekelne téged a tervezés is, tehát ha nincs épp más dolgod, gyere kérlek velem, elhívom a gépkészítő barátunkat is mert rá nagy szükségünk lesz...
—Gondolod, hogy megérteném, miként működik majd az a csodafegyver?
—Egészen biztos. Eleinte ugyanis csak egyszerűbb fegyvereket készíthetünk el, de várj még a csalódással felség, mert ezek is olyanok lesznek, hogy... hogy... Na de minek mondjak el mindent kétszer, gyere csak! Nagyon fogod élvezni!
	Ekkor érkezett meg a nelli király. Vé őt is meghívta, hogy vegyen részt a tanácskozásban. És megkérdezte előszöris, milyen messzire is tudnak lőni a nellik és a morik.
—Hát azt hiszem mondtam már, mi úgy talán harminc lépésre lőhetünk, de inkább csak húszra... messzebb értelme sincs, mert úgyse tudnánk pontosan célozni. A morik ennek úgy a kétszeresére talán, néha azonban akad köztük pár nagyon jó íjász is, az ő lövésük elvihet száz lépésre is, de ez tényleg ritka, azonban célozni jól ők se nagyon tudnak ötven lépésnél messzebb. Persze a pisztolyaik sokkal messzebb lőnek, én most az íjaikról beszéltem. De amúgy a pisztolyaik se pontosabbak, mint az íjaik. És ritkán is lőnek pisztollyal vagy ágyúval, s úgy vélem amiatt, mert a lőpor ami kell ezekbe, drága kincs náluk, mert azt mind hajóval hozzák a tengeren túlról! De nem is ez nekem a bajom a morikkal. Még ha akarnák is gyakran használni a pisztolyaikat, nem félnék én nagyon azoktól, mert nagyon lassan tudják őket újratölteni. Az íjaik azonban kész tragédia nekünk! Hiszen mi alig tudunk ellőni harminc lépésre mert gyengék vagyunk, ők meg akár negyven lépésről is már pontosan célbavesznek bennünket! És ennél is nagyobb baj, hogy mert erősek, nem fáradnak ki olyan hamar a nyilazásban mint mi, és így gyorsabban lőnek. Mi egy perc alatt talán ha tíz nyílvesszőt tudunk elrepíteni, de már ez is ritka. Ők meg tizenötöt is simán! Sőt, néha még húszat is!
—Ez nekem nem újdonság. - sóhajtotta a cár. —Oroszországban is ugyanez volt a bajom a tatárokkal. Azok sokkal messzebbre nyilaztak mint mi, és olyan gyorsan, hogy szinte nyílfelhő szállt felénk, meg se tudtunk mozdulni, aki kidugta a fejét a fedezékből, azonnal nyilat kapott az arcába... sőt, a legtöbbször fedezékünk se volt ugyebár.
—Remek. - sóhajtotta Vé elégedetten. —Akkor örömmel közlöm, hogy hamarosan készítünk olyan íjakat, melyekkel egy gyenge nelli is kilőhet úgy nagyjából ötven nyílvesszőt egyetlen perc alatt, ami azért jóval több annál, amit a morik lőnek ki! És biztos vagyok benne, ezzel az íjjal egy nelli is ellő majd olyan messze, mint a morik a maguk íjaival, sőt, még messzebb is!
—Hűha, az nagyon jó lenne! - csillant fel a nelli király szeme.
—Ennek a neve: félautomata nyílpuska! - magyarázta Vé. —Megvannak a részletes tervei a számítógépemben, mert utánanéztem, kellett ugyanis az egyik regényemhez. Szerepel is a regényemben e fegyver tervrajza, minden fontosabb paramétere... Ezek után azt hiszem, az én munkám is befejeződött, s a legyártása már a gépkészítő társunk dolga, én ugyanis fakezű vagyok minden barkácsoláshoz és reszelgetéshez.
—Ha megvannak a részletes tervek, akkor semmi baj, hamar megcsinálom a prototípust! - fogadkozott Domdof.
—Kezdj bele! - intett Iván cár.

	Két napba tellett, de végül valóban készen lett. Igaz, csak tíz nyílvesszővel, de Domdof azt mondta, ezek után a nellik már akárhányat is faraghatnak hozzá... Maga a fegyver nagyon hasonlított egy számszeríjra, de felül volt egy nagy, ám keskeny doboz rajta, alul egy réssel. Volt továbbá oldalt egy hosszú karja is. Aki lő, annak csak annyi volt a dolga, hogy e kart jobb kezével le-fel rángatja... Persze, eközben nem ártott bal kézzel célratartani a fegyvert. A kar minden rántására a fegyver ellőtt egy nyílvesszőt, majd felhúzta az íj „idegét”, s a dobozból egy újabb nyílvesszőt tett az elsütési vájatba. A dobozba tíz nyílvessző fért be egyszerre, de a teljes dobozt tíz másodpercnél hamarabb újra lehetett tölteni. S minthogy a kilövés megvolt 2 másodperc alatt, eszerint egy teljes doboz, azaz tíz nyíl kilövése és a doboz újratöltése megvolt 30 másodperc alatt.
	Bár tagadhatatlan, hogy e fegyver nem volt annyira pontos mint a hagyományos íjak, s ellentétben Vé ígéretével, nem is lehetett vele egy perc alatt ötven vesszőt kilőni csak húszat, ha beleszámítjuk az újratöltés idejét is, mégis csodájára jártak a nellik, mert elvitt nemhogy ötven, de még nyolcvan lépésre is! És nem is kellett nagy erő a felhúzásához, azaz a kar mozgatásához, tulajdonképpen egy nelli nő is képes volt kezelni e fegyvert, ha nem is egész nap egyfolytában. Az biztos, hogy tényleg csodafegyver volt a számukra, mert amíg a tár tele volt, azt a tíz vesszőt nagyon gyorsan ellőhették, és tulajdonképpen messzebbre, mint a legtöbb mori! Sőt, négy nappal később Domdof készített nekik olyan ismétlőíjat, amibe már húsz nyílvessző is belefért egyszerre. Ennek is nagyon örvendtek, bár ez már nehezebb volt, ami nem volt éppen jelentéktelen szempont a gyenge kis nellik számára. Ráadásul ezt újratölteni is kissé tovább tartott, mintegy 15 másodpercig. Ez azt jelentette, hogy így a 20 vesszőt 55 másodperc alatt lőhetik ki. Na de ez is mennyivel gyorsabb, mint amikor még csak tíz vesszőt lőttek ki egy perc alatt, s azt is csak harmadekkora távolságra! Ezzel nemcsak utolérték a gyűlölt morik tüzelési sebességét, de meg is előzték őket, sőt, megelőzték őket lőtávolban is!
	Hihetetlen haditechnikai fejlődésnek tartották e fegyvert. Nem győzték éltetni miatta az isteneket! S a nelli király azonnal parancsba adta a saját nelli mesterembereinek, hogy kezdjék el e nyílpuska sorozatgyártását.
	Vé csak legyintett.
—Ez semmi, még sokkal remekebb találmányokkal is fogunk nektek szolgálni, ez csak egy gyors kis fércmunka, mintegy bemelegítésnek! Ez csak egy jelentéktelen apróság, amit csak úgy összebarmoltunk sebtében, hamarjában! De várjatok csak, mik jönnek majd még!
	Hittek neki. Miért is ne, hiszen már bizonyított! És a király egyáltalán nem bánta már a szigetet, amit az isteneknek kellett adnia. Ez nem számít. Ha nem jönnek az istenek, hamarosan elvették volna tőle a szigetet a morik. Na de most...! Most már reális esélye van rá, hogy hamarosan visszavághat!
	Különben, az emberek nemsokára készítettek olyan íjpuskát is, ahol egyetlen mozdulattal, 2 másodperc alatt le lehetett húzni az üres tárat, s a helyére tolni egy telit. Így már tényleg lehetett lőni vele egy perc alatt 50 nyílvesszőt - igaz, azon az áron, hogy a nelli harcos magával kellett cipelje a teli tárakat. Ez nem csekély súly volt egy nellinek, de végeredményben a hagyományos íjak esetében is kellett hogy vigye valamiképp a nyílvesszőket... Abban mindenesetre meglehetősen biztos lehetett ezek után a nelli király, hogy legalábbis e nagy tavon ő marad az úr! Mert ha épít elég hajót, s azokat megpakolja harcosokkal akiknek ilyen íjaik vannak, akkor minden bizonnyal le tud győzni minden mori hajót ami ideszemtelenkedik, pláne, mert azoknak nem is lehet sok hajójuk, legalábbis egyelőre. Igaz, az ágyúk veszélyesek, de lőporuk kevés van... Különben is, ezek után biztos volt benne, az istenek hamar kitalálnak valamit az ágyúk ellen is!
	Annyira így gondolta ezt, hogy szólt a cárnak, szeretné ő is megtanulni az istenek nyelvét, ha megengedi neki... mert akkor jobban tudna beszélgetni a fegyvertervezőkkel...
	A cár engedte. Sőt...! Mikor kissé már magához tért az iszonyatos fejfájásból, kapott ajándékba egy adó-vevő készüléket is!
	Ezekből mintegy három tucatot Jurun és Mán vásárolt a számítógépekkel együtt, még a Bargan bolygón. Ezeket is fel lehetett tölteni napelemtáblákról. Eredetileg a hatótávolságuk nem volt nagyobb, mint néhány száz méter csupán, de kipróbálták, és itt az Aspia bolygón ötven kilométernél messzebbről is egészen jól lehetett kommunikálni velük, ha picit halkan is! Ennek persze az volt az oka, hogy itt még egyáltalán semmi más rádiósugárzás nem létezett ami zavarta volna e pici adóvevőket. Akkor nem működtek csak, ha a közelben vihar tombolt.
	Na most, ez az ötven kilométeres távolság elég volt ahhoz, hogy a nelli király az ő új fővárosában élve bármikor beszélgethessen az istenekkel a szigeten! Új városát ugyanis a tóparton ott építette meg, ahol az a legközelebb esett a szigethez. És nagyon élvezte, hogy ő micsoda hihetetlenül szent király lett - hiszen bármely alattvalója láthatja és hallhatja, hogy ő akármikor képes magukkal az istenekkel beszélgetni, akkor is, ha azok olyan messzire vannak, hogy senki nem is látja őket! Őhozzá igenis szólnak az istenek valóságosan is, ráadásul amikor csak ő azt úgy óhajtja!
	Az biztos, hogy soha még a nelli történelemben nem élt olyan király, akit annyira csodáltak volna mint őt, hiszen a legtöbb alattvalója nem is látta soha még az embereket eddig, csak holmi szóbeszéd jutott el hozzájuk, ellenben az új fegyvereket maga a király nyomta a kezükbe, vagy valaki a király megbízására, de a király többnyire akkor is jelen volt, vagy legalábbis a közelben... a legtöbb nelli számára tehát az új fegyverek a király nevével kapcsolódtak össze!
	Alig várták, hogy kipróbálják őket a mori ellenségen...

Eközben, míg a férfiak a fegyvereket készítették, a nők is dolgoztak. És nők alatt nemcsak az embernőket kell érteni, de minden nőnemű, értelmes élőlényt... És persze a férfiak közül se mindenki gyártott fegyvert. Mindenekelőtt, elindultak a barlang mélyére egy kis felfedezőútra... Ezt kizárólag emberek hajtották végre, még Ília se ment velük, mondván hogy minek ő oda... Ő maga is utálja a barlangokat, mint minden józan nelli, és semmi szükség nincs is rá ott lenn a mélyben! Ide a barlang legelejére még bejött, mert itt azért még nincs nagyon sötét, és jó az is hogy védve van az esőtől. Vagy épp a széltől, mely itt a hegytetőn neki már túl hideg. Na de se teste, se lelke nem kívánja, hogy mélyebbre menjen, mindenféle szűk és sötét járatokban botladozva...
	Az emberek azért elindultak mégis, körbenézni a hegy belsejében, elhatározták, felderítik az egészet. Na de ebből egyhamar nem lett semmi, mert pillanatok alatt kiderült, hogy úgy van az ahogyan azt Pucsakaci állította a műszereire hagyatkozva: ez az egész hegy valóságos szivacs, telis-teli van barlangokkal, azt kivéve, hogy tulajdonképpen nincs is több barlang csak egy, de az mindenfelé elágazik, kanyarodik, összeszűkül, kitágul... s amekkora a sziget, a hegység rajta, s az abban levő barlangrendszer, hát az emberek mihamar úgy kezdték gondolni, mire mindezt tisztességesen feltérképezik, ahhoz talán nem is lesz elég egy emberi élettartam!
	Mondták is az első mélységi expedíció után, hogy jobb is ha nem megy nagyon mélyre a barlangban senki, mert nagyon könnyű ott eltévedni.
	Néhány nagyon széles járaton azért jókora távolságot végigmentek, s ahogy az egyiken egyre mélyebbre hatoltak, váratlanul kibukkantak a szabadba... a hegy lábánál. Közvetlenül a barlangbejárat előtt sűrű bozótos nőtt, s amikor ezt áttörték, kiderült, hogy alig hatszáz méterre állnak tőlük a nelli főváros legszélső házai! (Pontosabban, „lakófái”, amiket a nellik házakként használnak).
	Ennek a felfedezésnek nagyon örültek, s közös megegyezéssel úgy határoztak, hogy a hegytetőről átteszik a székhelyüket ide, a barlang ezen kijáratához. Ennek oka pedig egyszerűen az volt, hogy a hegytetőn a nelli lányok mégiscsak dideregtek, a törpikék meg aztán pláne. Nemegyszer hallották az emberek, hogy valamelyik úgy panaszkodik, hogy „már megint iszonyú hideg van”, holott emberi fogalmak szerint nemcsak iszonyú hideg nem volt, de még kicsit hideg se, legfeljebb kellemesen hűvös. Na és hát az emberek nem óhajtották, hogy feleségeik, melyeket megszerettek eddigre, megfázzanak. Ha leköltöznek a hegy lábához, ott ugyan meleg lesz nekik, az embereknek, de ez végeredményben nem olyan veszélyes, mert arrafele sok a roppant nagy fa, ami árnyékot nyújt nekik, aztán meg ha ott is van barlang, abba akármikor visszabújhatnak, hűsölni!

	Lecipelték tehát oda a cuccaikat, a lányok nagy örömére. Mégis más ám az, a számukra kellemes hőmérsékleten élni, de pláne a királyi palotában! Ami persze már csak egykori volt, mert eddigre minden más nelli elhagyta a szigetet. Most aztán Ília úgy érezhette, az egész palota az övé, s ő benne a királynő! Na de velük élt a király minden lánya is, mint ennek vagy annak a férfinak a felesége, s ők is örömmel költöztek be újra egykori „szobáikba”.

Mire ez elvégeztetett, már mindegyikük megtanulta az „istenek nyelvét” - kivéve a törpikéket. Azoknak olyan picike volt a fejük, hogy egyszerűen használhatatlan volt a nyelvtanító sisak náluk, még a legkisebb méretre állítva is. Emiatt aztán ők kénytelenek voltak a nyelvet a „hagyományos” módon tanulni, ami azt jelentette hogy eddigre még csak pár szót gagyarásztak az emberek nyelvén, bár legalább azt a néhányat meglepően jó kiejtéssel, úgy tűnik nagyon jó fülük volt a hangokhoz. Amit meg még nem tudtak elmondani e nyelven, azt mondták nelli nyelven, már amelyikük ismerte azt valamennyire, de ez legfeljebb féltucat törpikéről volt elmondható. Aztán amit ők mondtak nelliül, valamelyik nelli leány lefordította az embereknek.
	Ília azon viccelődése, hogy a törpike leányok félnének, amikor majd az ágybeli dolgokra kerül sor, nem egészen vált be. Lehet persze hogy valóban féltek, ám ha így volt, örömteli meglepetésben lett részük, mert kiderült, igaz ám a közmondás, hogy „kis ember nagy bottal jár”! Azaz, voltak e lányok közt olyan törpikék is, akik már háltak korábban egy vagy több törpe férfival, tehát saját népük férfitagjaival, s ezek miután háltak a mostani emberférjükkel, teljes szemérmetlen nyíltsággal elpletykálták, hogy bizony az emberférfik hímtagja nem igazán sokkal nagyobb, mint a törpe férfiaké! Talán egy picivel, de még ez se biztos - igazából lehet ám, hogy némely törpehím férfiassága simán lekörözi egy „isten” férfiasságának méretét is! Azaz, e téren a törpe leányok nem kellett hogy elviseljenek semmiféle különös kínszenvedést.
	Másfelől azonban ez jó volt az embereknek, mert így legalább nem volt lelkifurdalásuk, hogy az „ágybeli mókák” miatt fájdalmat okoznak e kislányoknak. Merkír aztán végképp úgy érezte hogy a mennybe jutott, mert az ő törpike feleségei közt is akadt akinek volt már korábban férje, háromszor is ráadásul, csak mindegyik meghalt így vagy úgy. Ez a nő aztán pontosan tudta, mi fán terem a szex! És elmondta azt is, hogy bizony a törpenép tagjai közt az „üzekedés” kiváltképpen gyakori! Többek közt persze amiatt is, mert nemigen van más szórakozásuk... Náluk nem is nagyon számít tisztességes férfinak az, aki nem képes naponta legalább háromszor férfimód bánni a feleségével. De ez tényleg a legkevesebb, mert bőségesen akadnak, akik akár a napi tíz menetet is simán teljesítik!
	A törpike nők tehát ehhez szokva vannak, vagy ha egy lány közülük nem is volt még soha férfival, de hamar beletanul a mókába, hiszen generációk százai óta így éltek, ilyenné szelektálódtak. Merkírnek tehát még akkor se kellett volna „szexuális elvonókúrán” lennie, ha csak egyetlenegy törpike feleség jutott volna neki, holott volt hét is, s emellé még több nelli leány is. Igazából annyi sok felesége volt, s e nők oly készségesek voltak hozzá, ha épp „huncutkodni” támadt kedve, hogy lassan már szégyelleni kezdte, hogy tőle csak ennyi telik... Holott simán képes volt ő is naponta hétszer-nyolcszor, na de az még egyetlen törpekislánynak se sok, pedig nem is csak egy van belőlük, s még ott vannak a nellik is...
	Bizony, Merkírnek esze ágában se volt mások feleségein legeltetnie a szemét, egyik alkalommal négyszemközt biztosította is róla Iván cárt, hogy semmi baj nincs ővele itt valóban, egyetlen leánynak se kell félnie már tőle, mert mi a csudának, nemhogy más nőkre fájna a foga, de kevés még a meglevő feleségeihez is!
—Úgy tekinthetem tehát, hogy most szégyenkezel amiatt mert épp te, a „nők réme”, nem bizonyulsz elég férfiasnak mégse? - kérdezte a cár.
—Igen, hát azt hiszem ha így fogalmazol felség, az egész találó, mert nem áll messze a valóságtól, attól amit érzek.
—Tudod mit fiam, én ennek kiváltképp örvendek, s csak azt mondhatom, tekintsd úgy, hogy ez a büntetésed a korábbi vétkeidért! Ráadásul magadnak köszönheted amiatt is mert te akartál mindenáron velünk tartani.
—Teljesen igazad van megint, felség, de ha ez büntetés is, boldogan viselem, mert mennyivel jobb mégis mint a börtön...!

	Míg a férfiak fegyverkeztek, a nők szorgalmasan magozták a buf-gyümölcsöket, ami talán unalmas munkának tűnhet, de mégis szívesen művelték, több okból is.
	Egyrészt, ők is megszerették ezt a finom gyümölcsöt! Másrészt, élvezték, amint a nellik és a törpikék szörnyülködve nézik őket messziről, hogy ők micsoda félelmetes lények, mert lám, ezt az iszonyatosan veszélyes gyümölcsöt is nyugodtan fogdoshatják, de még meg is ehetik!
	Továbbá, még csak nem is unatkoztak eközben. Már hogy is unatkozhattak volna... Hiszen nem magányosan magozgattak, hanem mindig voltak ott több tucatnyian is csak az embernők közül, de volt ott még számos nelli meg törpike is, mindenféle kisegítő feladatokra... Beszélgettek tehát! Téma volt bőven, mert a nellik közül is csak Ília járt eddig az emberek világában, ő is csak pár hetet töltött ott, alig látott valamit, a törpikék közül meg végképp semelyik. S így kiváltképpen nagy érdeklődéssel hallgatták a nők minden szavát, hogy miféle csodák közt éltek ott eddig, s hogy ezek közül némelyeket megcsinálják majd itt e világban is nekik, még az ő életükben!
—És miért jöttetek el onnan ide hozzánk? - kérdezte az egyik nelli leány.
—Hát mert Ília szólt, hogy ti bajban vagytok. És akkor úgy gondoltuk, hogy segítünk nektek. Mert miért is ne, jó érzés ha segíthetünk valakin. Meg aztán a férfiak is menni akartak, de akkor már jólesik nekik is, ha van nő is velük a saját fajtájukból. Ráadásul, mi mind úgy gondoltuk, magunk is jobban érezzük majd magunkat itt, veletek, mert itt ti megbecsültök bennünket, itt ránk szükség van, ha azonban ott maradunk, nem értünk volna többet mint a többi sok más mindenki. - válaszolta a kérdezőnek Annia.
	Persze nem csak beszélgettek. Sokan közülük elvégre énekesnők voltak, vagy épp zeneszerzők... és az aztán biztos, hogy ezek mindegyike hozott magával szintetizátort is, vagy valami más olyan zeneszerszámot, amivel profi módon tud muzsikálni! Amíg tehát magoztak, valaki állandóan zenélt vagy énekelt, vagy épp egyszerre mindegyiket. Néha a nellik vagy a törpikék is belekapcsolódtak a nagy danolászásba, sokszor pedig a maguk dalait is elénekelték. Ezeket felvették a számítógépekre is, s a nellik ámultan hallgatták vissza saját szavaikat-dalaikat, s lenyűgözte őket, hogy ezek már mindörökre bekerültek a Történelembe, mert megőrződnek az utókor számára!

	Egy év múlva
Majdnem pontosan egy évvel azután érkezett meg hozzájuk Pucsakaci, hogy elkészült az első „félautomata nyílpuska”. Ezen pedig igazán meglepődtek, hiszen Pucsakaci fennen bizonygatta, hogy nem fogja zavarni őket, nem avatkozik bele a fejlődésükbe, ezokból ötven évnél előbb biztos nem jön el látogatóba... Mi lelte hát most, hogy itt van már ilyen hamar?!
	Pucsakaci előbb a régi helyre, a barlang elé szállt le, de mert ott senkit nem talált, lejjebb ereszkedett, a „főváros” mellé, a tengerpartra. Gondolta, biztos ott lesznek a hősei... úgy is volt.
—Hát te?! - kérdezte tőle Vé, aki legelőször ért oda az űrhajóhoz kisereglő emberek közül. S nem is kellett hogy az író ennél bővebben részletezze kérdése értelmét, Pucsakaci anélkül is tudta, mire vonatkozik Vé érdeklődése.
—Hát ugye... bennem tényleg megvolt a jó szándék, hogy ne jöjjek ilyen hamar... de szóval, bármilyen hatalmas médiacézár legyek is, nem egyedül én irányítom a Világmindenség összes eseményét! Ám mielőtt ezt kirészletezném, előbb hadd szóljak egy mellékszálról, mert látom, ideért melléd feleséged, Lília is! Örülök hogy mosolyogni látom, eszerint nem bánta meg, hogy ideköltözött... de gondolom, attól még örül a hírnek, amit a „régi életéből” hozok! Lezajlott ugyanis a tárgyalás, és hát hogy nagyon finoman fogalmazzak, nem jött belőle jól ki az az ipse, aki hazudott neked, Lília! Tudod, akinek a tisztességtelen ajánlatát magnóra vetted! Ugye meg is jósoltam hogy következményei lesznek ám annak, hogy felkarolja az ügyedet a jogi osztályom!
—Naná hogy érdekel ez, mondd, miként érted el, hogy megváltozzanak a jogi erőviszonyok?!
—Mindenekelőtt, megvizsgáltattam a csiszíkkel a felvételt amit te készítettél, s a csiszík szakértői egybehangzóan állították, hogy azon a felvételen igenis az a bizonyos illető beszél, na már most ha a csiszík ezt állítják, akkor olyan nincs, hogy bárki a bíróságon ezt kétségbevonja... önmagukat röhögtetnék ugyanis ki, ha egy csiszí szakértő szakvéleményének helyességét vitatnák! Egy csiszí szakértői véleményt még az se mer megkérdőjelezni, aki a csiszík legádázabb gyűlölője! Még egy közönséges csiszí szavát is mindenki többre becsüli, mint egy könyvtárnyi pecsétes barbár szerződést, hát akkor most képzelheted, mekkora a tekintélye annak, amiről a csiszí taki azt állítja, hogy ez egy csiszí SZAKÉRTŐI VÉLEMÉNY! Ezek után tehát erről egyszerűen vita se lehetett többé. Na de ekkor meg ugye az van, hogy máris megdőlt az ipse azon állítása, hogy te azt a felvételt csak úgy hamisítottad! Minthogy ő ezt korábban eskü alatt vallotta a bíróságon, azonnal megállt ellene a hamis tanúzás vádja, tehát rögvest bűnösnek nyilváníttatott... ez természetesen minden más további kérdésben is aláásta a szavahihetőségét! De más baja is lett ebből, mert a filmvállalatnál ahol dolgozott mint producer, a munkaszerződés feltétele a büntetlen előélet. Mivel hamistanúzásért elítélték, ez a büntetlen előélet nem állt fenn nála a továbbiakban, és kirúgták...
—Hú hogy ennek én mennyire örvendek!
—El is hiszem, de ez még semmi... Ugyanis az hogy kirúgták, az ő legkisebb baja. Mert eszerint mindazt ami a felvételen szerepelt, ő maga mondta! Ha pedig ő mondta, akkor az azt jelenti, hogy ő szerepet ígért neked lefekvésért. A szereplési lehetőség viszont nem az ő valamiféle tulajdona ugye, hanem a filmvállalaté. Holott nem a filmvállalat feküdt le veled, hanem csak ő maga... Azaz: a saját haszna, mármint kéje érdekében olyasmit ajánlott fel, ami nem az ő tulajdona volt! Ez pedig, ahogy azt egy éleselméjű jogászom bebizonyította (legalábbis a bíróság elfogadta az érvelését) nem más, mint sikkasztás és hűtlen kezelés! Továbbá hivatali hatalommal való visszaélés. Plusz zsarolás, és prostitúcióra való felbújtás. És ez mind súlyos bűncselekmény! Emellett, ha hiszed ha nem, de még azt is ráolvasták a fejére, hogy elkövette a „maradandó károsodással járó súlyos testi sértés” bűncselekményét is, amiatt, mert te a felvételen megemlítetted hogy szűz vagy, na most ugye ha lefeküdt veled akkor már biztos nem vagy szűz a továbbiakban, tehát értékcsökkenést okozott a testedben, hiszen köztudott hogy sokan máig is értéknek tartják a férfiak közül a nők szüzességét! Mindezen felsorolt vádpontokat mint „előre megfontolt szándékból, aljas indokkal elkövetett” minősítéssel fogadta el a bíróság. Ezekért négy év hat hónap letöltendő börtönbüntetést kapott. De nem fog kijönni onnan olyan hamar, ugyanis most jön a legnagyobb poén! A jogi osztályom a nevedben polgári peres eljárást is kezdeményezett ellene, hogy fizessen neked erkölcsi és anyagi kártérítést! Méghozzá sok-sok milliót!
—Az erkölcsit értem, mert tönkre ment a jó hírem. De anyagit?!
—Az következik az erkölcsiből. Hiszen kirúgtak téged a munkahelyedről, s nem kaptál máshol se fellépési lehetőséget, ugye?
—Ez igaz, de nem hiszem hogy tönkremenne abba az összegbe, amit ott kerestem.
—Nem annyi az amit gondolsz! - legyintett Pucsakaci. —Több tucat milliárdról van szó!
—Micsoda?!
—Ugyanis, a bíróságon is azt követelték, hogy bizonyítsuk be, hogy ezzel téged nagy anyagi kár ért. Tudni akarták, pontosan mekkora összegű. Teljesen érthető is a bírák részéről, ugyebár! Mert hogy is ítélhetnének meg kártérítést, ha azt se tudják, mekkora a kár! Na és ugye ekkor a jogi meg üzleti szakembereim elkezdték összeszámolni, az esemény óta eltelt idő alatt te mennyi szerződéstől estél el... Hány fellépésen nem vettél részt, amin pedig különben szerepeltél volna... És ne csak arra a füstös lokálra gondolj ám, ahonnan ki lettél rúgva!
—Hát?!
—Hát - kacagott Pucsakaci - úgy képzeld el, hogy a kontinens java részéről minden picit is jelentősebb szórakozóhely tulajdonosa vagy menedzsere eskü alatt állította, hogy éppen azon gondolkodott hogy szerződtet téged, méghozzá csillagászati összegekért, és kifejezetten épp amiatt tett le csak erről, mert történt ez a botrányod!
—Ez hihetetlen! Miért mondtak volna ilyesmit?!
—Mert olyan tévéműsorban mondhatták, amit az én csatornám sugárzott, a VTV! - vigyorgott a médiacézár. —Ráadásul ezért semmit nem kellett fizetniük! Persze én se fizettem nekik azért, hogy ezt mondják, mert azonnal megvádoltak volna megvesztegetéssel... így azonban jogilag tiszta volt az ügy. Nem fizettem nekik semmit. Igenám, de nekik az is hatalmas érték volt, hogy percekig ott pofázhattak a műsoromban, amit az egész bolygó nézett!
—De miért volt ez az érdekük?
—Mert így alaposan bemutathatták a létesítményüket. Például egy fürdőt. Képzeld el, ott állnak a tropikárium nagy kupolája alatt, és mutogatják hogy ez milyen ilyen meg olyan csodálatos a pihenni vágyóknak... S közben mellékesen beszúrják, hogy „csak egy nagyszerű énekesnő hiányzik ide, semmi más, és épp arra gondoltam hogy Líliát alkalmazom e célra, akit egy utazásom során énekelni hallottam, már el is terveztem hogy felajánlok neki heti három fellépést itt, alkalmanként (itt mond egy irtózatos összeget hogy annyiért) de ekkor történt ez a botrány körülötte és inkább letettem róla, mert nem akartam hogy a fürdőkomplexumom rossz hírbe keveredjék!”
—Ennyi az egész, Lília, érted már?! Az ipsének semmibe se kerül hogy ezt elmondja, semmit se veszít vele, s az öregisten se tudja rábizonyítani sose hogy ez nem úgy volt, mert ki lát bele a fejébe, sőt, ki látja mit gondolt hónapokkal, évekkel korábban! És az is mindegy mekkora hatalmas összeget hazudik, hogy ő annyiért akart volna felléptetni téged, mert soha egyetlen petákot se kell belőle kifizetnie, nemhogy a teljes összeget, hiszen ő ezt csak akarta, a múltban, azt mondja, azaz nem most akarja, de meg különben se élsz már azon a bolygón. Azaz teljes nyugalommal mondhat tényleg csillagászati összegeket, mert neki az mindegy, semmibe se kerül. Ellenben kifejezetten érdeke épp az hogy nagy összeget mondjon, hogy annyit adott volna neked, mert így a műsor nézőinek a fejében az ragad meg, hogy ez egy gazdag üzletember, tehát nyilván jól felszerelt a szórakozóhely amit épp bemutat, azaz érdemes odamenni, hogy ott jól érezze magát ő, a néző, a leendő látogató! És milyen rendes is ez a tulajdonos hogy ilyen nagy pénzt fizetett volna neked, ez rendesen bánik az alkalmazottjaival, nem uzsorázza ki őket, akkor biztos finom lesz a kaja és jól felszereltek a szobák, mert nem fog filléres költségeken spórolni... Szóval, ezért nem is kellett hogy én fizessek ezeknek bármit is hogy téged így feldicsérjenek. A saját legelemibb érdekük volt! Ellenben a bolygó legnézettebb tévécsatornájában mutathatja be a vállalkozását hosszú perceken át teljesen ingyen, főműsoridőben, ami minden bizonnyal hoz is neki egy rakás fizetővendéget! Na és ezeket a nagy összegeket aztán amiket itt ők kimondtak, a jogászaim beszorozgatták az elmaradt fellépések számával, ezeket összeadták... természetesen megemelték ezután még az eltelt időre vonatkozó kamatos kamattal, ami ilyen esetekben az irányadó jegybanki alapkamat kétszerese... Ahogy várható is volt, akkora summa jött ki, hogy a megrontód ezer év alatt se fizethette volna ki, akkor se ha nem rúgják ki a filmstúdióból! Ehhez képest az, hogy még az egész perköltséget is neki kellene megfizetnie, mert ő lett a vesztes, már szóra se érdemes. És így aztán mert nem képes kifizetni a kártérítést, a téged illető elmaradt hasznot, ezt is le kell ülnie. Mindent egybevetve, semmi esetre se szabadul előbb mint tíz év, még akkor se ha jó magaviseletért cserébe elengedik egy kicsit előbb. És magától értetődően, miután kiszabadul majd nagysokára, teljesen nulláról kell kezdenie az életét, mert mindenét amije csak volt, elárvereztette a bíróság, hogy abból legalább a perköltség egy része bejöjjön. De tényleg csak egy része jött be, s ami fennmaradt, azt a szabadulása utáni keresetéből még éveken át törlesztheti a bíróságnak, szóval miután kijött a dutyiból, azután se lesz rózsás az élete. És az is biztos, nem lesz egyetlen olyan filmes vagy rádiós cég se az egész bolygón, aki alkalmazná a szabadulása után, mert nem kockáztatják majd meg hogy emiatt tönkremenjen a cég jóhíre, szóval a pasas kénytelen lesz majd valami trógermunkából megélni, hiszen a filmes szakmán kívül semmi máshoz nem ért, maradnak tehát számára a kétkezi, nehéz fizikai munkák... Teljesen biztosra vehető, hogy már e pillanatokban is úgy gondolja, nagyon de nagyon nem érte meg ez a lefekvés veled, még akkor se ha akármilyen csodálatos lehettél is neki az ágyban, mert ez egy igen-igen drága lefekvés volt, minden bizonnyal a Bargan bolygó történelmének messze legislegdrágább lefekvése, és vitán felüli, hogy élete legpocsékabb üzlete! Arra különben hogy így gondolja, hogy neki még a börtönből kiszabadulása után se lesz rózsás az élete, az is bizonyíték, hogy végső kétségbeesésében azzal is megpróbálkozott hogy bejelentette: csiszí lesz! De a csiszík kiröhögték hogy hogy is ne! Mire ő, hogy de még sose ártott a csiszíknek! Erre a csiszí taki azt üzente vissza hogy az lehet hogy a csiszíknek nem ártott, de a csiszívé válásnak az is előfeltétele, hogy nem ártott a nőknek úgy általában, márpedig ő nagyonis ártott egy nőnek, neked, méghozzá előre megfontolt szándékkal, ráadásul nem is csak úgy ahogy az egy barbártól még talán megbocsátható lenne, hogy lekever egy nőnek egy frászt hirtelen felindulásból, mert mondjuk a nő beszól a férfinak valami csúnyát. Ez se lenne helyes, de ez talán és bizonyos esetekben esetleg még elnézhető lenne, elvégre mindenki hibázhat, mindenkit elkaphat az indulat. Na de itt tényleg szó se volt hirtelen felindulásról, előre megfontoltan HAZUDOTT neked, és a hazugság a csiszík szemében az egyik legborzalmasabb bűntett, fél kézen meg lehet számolni mi az ami szerintük súlyosabb mint a hazugság, hiszen egész társadalmuk az őszinteségre épül! És ez a barbár egy nőnek hazudott! Szó sem lehet róla hogy valaha is csiszí legyen belőle, teljes képtelenség! A csiszí taki konkrétan kijelentette, egy többszörös, visszaeső rablógyilkosnak messze nagyobb esélye volna a befogadásra mint ennek a filmes muksónak, mert a rablógyilkosnál esetleg elképzelhető hogy a nagy nyomor miatt szánta el magát ilyesmire, de ez a filmes pasi remekül és gazdagon élt korábban, semmi se kényszerítette arra hogy neked ártson és mégis becsapott téged! Tehát Lília, a pasi még azt se teheti meg hogy csiszínek áll.
—Nagyon szépen köszönöm, ezzel igencsak megörvendeztettél!
—Épp ez volt a célom. Ám olyan nagyon hálálkodnod tulajdonképpen felesleges, mert nekem is igencsak megérte! Nagyon élvezték a népek ezeket a műsorokat, mindent ami rólad szólt, hatalmas volt a nézettség, sok reklámmegbízást is kaptam, szóval, nekem ez nemcsak nem okozott veszteséget, de magasan az egyik legjobban jövedelmező vállalkozásom volt! Na de hogy úgy mondjam, épp emiatt is vagyok itt. Mert hát a műsorban az is kiderült, hogy te már itt élsz. És ezért a nézők kikövetelték, hogy újra meg újra adjam le azokat a jeleneteket, amiket akkoriban amikor idehoztalak benneteket, itt felvettem. De újabbakat is szeretnének látni... S ezek annyira jövedelmező és nézett műsorok voltak, hogy egyszerűen nem volt szívem lemondani a folytatásról! Tehát eljöttem, remélve, megint felveszek valami érdekeset. De volt ezen felül egy másik okom is. Olyan okom, amit már jóval önzetlenebbnek lehet mondani. Na de a többit már úgy szeretném elmondani, hogy hallja Iván cár is...
	Ezzel azonban nem is volt semmi baj, mert a cár már épp feléjük tartott. S amikor odaért, Pucsakaci így folytatta:
—Tehát, egész Bargan tud róla, hogy itt nálatok nagy társadalmi kísérlet folyik... Olyan személyekkel, akik - a közvélekedés szerint - „hibbantak”, „őrültek”, „idióták”, meg ilyesmi. Azt is tudják, hogy ti magatokat persze nem tartjátok nemhogy őrültnek, de még „lököttnek” se, hanem épp ellenkezőleg: felsőbbrendűeknek, egy külön fajnak! Na de persze ezen is csak röhögnek... Ellenben nagyon érdeklik őket az eredmények, vagy épp a kudarcok! Szóval a hírek. Akadnak azonban, akik nem röhögnek rajtatok, hanem maguk is ide kívánkoznak. Na de olyat aki nem aspergeres, nem akartam idehozni. Szerencsére, ilyen nem is nagyon jelentkezik, legalábbis most már, mert elárulom, bátorkodtam rögzíteni azt a beszélgetést, amit még az idevezető utunkon folytattam veletek, s ahol a cár elmondta, hogy képes volt kötéllel kettédörzsöltetni egy nőt, mert lázadásra biztatta a férjét... Na ez nemcsak a nőknek, de még a férfiaknak is nagyon elvette a kedvét az idejöveteltől. Mármint azoknak, akik nem aspik. Az aspikat ez ugyanis nem nagyon izgatja, mert ők amúgy se óhajtanak lázadni. Szóval miután bemutattam ezt a felvételt, a jönni akarók rögvest lecsökkentek a korábbi létszám kevesebb mint egyetlen ezrelékére. De akadtak azért még... És tényleg, ezek szinte mindegyike aspi volt! Vagy legalábbis nem normális... Külön dilidokikat fogadtam fel, hogy mindet megvizsgálják, de amúgy én magam is már meglehetős rutint szereztem az ilyen fazonok diagnosztizálásában, elég tíz perc beszélgetés valakivel, s rögvest megmondom hogy aspi-e, és alig van esély rá hogy tévednék!
	Na de most jön a lényeg, hogy nem csupán aspik jelentkeztek! Vagy úgy mondom inkább, olyanok is, hogy ha aspi is az illető, de ez nem tud látványosan megnyilvánulni, mert elfedi egy másik... izé... betegség, tünetegyüttes, vagy hogy is nevezzem... Nem is egy ilyen másik betegség lehetséges, melyek ráadásul egyszerre is előfordulhatnak! Ezek: pánikbetegség, szorongás, depresszió. Különösképp a depresszió nem ritka épp az aspiknál, mert hiszen az aspit a környezete majdnem mindig kiközösíti, s ez kiváló táptalaja a depresszió felbukkanásának!
	Na de meg kell mondjam, hogy bár depresszió igazán bárkin elhatalmasodhat, a leghétköznapibb embereken is, sőt, a nyilvánvalóan reménytelenül hülyéken is, de mégis megfigyelhető, hogy jóval gyakoribb a műveltebb, tehetségesebb, iskolázottabb emberek közt! Nem is csoda épp emiatt, hogy az aspik pláne fokozottan veszélyeztetettek e téren. És aki depresszióban szenved, gyakran öngyilkos is lesz, vagy legalábbis kísérletet tesz erre, mint Lília is megtette ezt nemegyszer. Meg sokan mások is közületek. Holott igazából nem meghalni akar az ilyen ember, csak nem akar tovább élni úgy, ahogy eddig!
	Vagyis, hatalmas tömegekben kerestek meg engem illetve a munkatársaimat olyanok, akik nem tudtak arról hogy ők aspik, de depressziósak voltak, vagy szorongásaik voltak, meg más effélék... És igen, igazuk is volt, mert majdnem teljesen biztos, hogy itt nálatok meggyógyulnak, legalábbis a depresszióból! S hozzá szinte egy pillanat alatt!
—Ugyanis - folytatta mosolyogva - bizonyított tény, hogy a radikális környezetváltozásnál nincs jobb ellenszere a depressziónak! Persze, önmagában véve a környezetváltozás is okozhat depressziót, ez igaz. De ha már megvan a depresszió, akkor maga a környezetváltozás kifejezetten gyógyító erejű! S ez teljesen logikus is. A depresszió ugyanis bár betegség, de az általa kiváltott érzések az aktuális körülményekre irányulnak. Amint tehát megváltozik a környezet, ezen negatív érzelmek céljukat vesztik, ráadásul megjelenik emellé a REMÉNY, mert a beteg reméli, hogy az új helyen a sorsa jobbra fordul! A remény pedig mindig gyógyító erejű, mert optimista érzelem. Önmagában a puszta remény is már elképesztő mértékű gyógyerővel bír, gyakorlatilag bármi betegség esetén, sok esetben még a legsúlyosabb rákbetegségeket is elmulasztja. Erre, a remény gyógyhatására épül az összes placebó-szer, évezredek óta, bár többnyire nem „reménynek”, hanem „hitnek” nevezik, „hittel gyógyításnak”.
	A radikális környezetváltozás ráadásul - hogy kissé misztikusan fogalmazzak - afféle „szellemi újjászületés” is bizonyos értelemben. Az ember ilyenkor hátrahagyja a teljes múltját. Jó, hát igaz, azért nem teljesen, megmarad pár emléke... De jelentős mértékben hasonló ilyenkor a helyzete valami újszülöttéhez, aki semmit se tud a világról, amibe belecsöppent. Na most egy újszülöttet rengeteg betegség kínozhat, az igaz, de olyanról én még nem hallottam, hogy egy újszülött depressziós lenne!
	Én tehát úgy döntöttem, hozok nektek utánpótlást, főleg emberekből, hogy Iván cár ne szűkölködjék alattvalókban! Igyekeztem most is olyanokat összeválogatni, akik zsenik, vagy legalábbis az átlagnál értelmesebbek. Eleve erre utaló jel volt a depressziós hajlam, de voltak más valószínűsítő jelek is. Például ha hiszitek ha nem, de ilyen az is, ha valaki gyermekkorában sokáig „bepisil”. Azaz álmában becsorgat az ágyba... bizonyított tény, hogy ez is az elgondolkodóbb, érzékenyebb, s a logikus gondolkodásra hajlamosabb egyedek közt elterjedtebb. Továbbá nem ritka épp az aspik közt sem!
—Úgy érted, gyerekeket hoztál?! - döbbent meg Lília.
—Gyerekeket IS. De nem csupán azokat. Ám belőlük is bőven! Tudod biztos, hogy akad jó sok árvaház a Barganon... Bennük olyan gyerekek ezreivel, akik senkinek se kellenek. Mert vagy nem is ismerjük a szüleiket, vagy a szüleik lemondtak róluk a születésükkor... És sajnos, egy árvaházi gyermeknek, ha nagyjából tíz éves korig nem fogadják örökbe, utána erre már nem sok esélye van. De pláne nem, ha „kilóg a sorból”, azaz ha „nem átlagos”. Például ha viselkedési zavarai vannak... De akkor aztán tényleg pláne semmi, ha bepisil! Olyanokat a nevelők ajánlani se szoktak az örökbefogadóknak, mert mi a csudának, úgyis visszahoznák, s ez még a gyermeknek is rossz lenne, mert csalódna, lenne egy újabb kudarcélménye... Szóval az hogy az ilyen bepisilős gyermekeket nem ajánlják, még csak nem is mondható a nevelők valamiféle gonoszságának, a gyerekre pikkelésnek. Sőt, a saját dolgukat könnyítenék meg, ha mielőbb túladnának az ilyen gyermekeken, hogy mást ne is mondjak, kevesebbet kéne mosni, tovább maradnának épek az ágyak... de nem tehetik, mert az ilyenek valóban nem kellenek senkinek se. De sok más magatartási zavar is elképzelhető. Na és én felajánlottam a kormányunknak, hogy ezeket mind elviszem a Barganról, ide, hozzátok, amennyiben nem gördítenek ez elé jogi akadályokat! Kicsit haboztak, mert ugye hogy is néz az ki hogy veszélyeknek teszik itt ki a gyermekeket, féltek hogy emiatt népszerűtlenek lesznek a választóik szemében meg minden... De aztán összeszámolták, így mennyi pénzt takarítanak meg... Én pedig bemutattam hogy ez a sziget milyen szép... és hogy itt nem lesznek veszélyeknek kitéve, mert ide biztos nem jön az ellenség, ha meg mégis, akkor majd Cár Atyuska és a felnőttek fasírtot csinálnak a rosszfiúkból... A szigetről el se kóborolhatnak... itt sikerélményben lesz részük mert itt rájuk nagy szükség van... Veszélyes vadállat se nagyon fordulhat itt elő, mert ez volt a királyi szigete a nelliknek, ha volt valami itt ami veszélyes, azt a nellik biztos rég kiirtották a szigetről. Végül beleegyeztek. De mondom, akadnak felnőttek is, ők természetesen ha nem is mind de jórészt a „bolondok házából”, azaz az elmeosztályról. Holott szerintem a legtöbbnek nem sok baja van. Olyanok is akadnak azonban, akik amúgy nem onnan valók, de majdnem - azaz, őket leszázalékolták, holott semmi baja a testüknek, de mégis rokkantnyugdíjból tengődnek, mentális problémák miatt. Akad köztük bőven sok olyan is, aki még a harminc évet se töltötte be. Végeredményben hoztam tehát több mint háromezer főt, bár az is igaz hogy ezek közül majdnem kétezer fiatalkorú. De ők is tizennégy év fölöttiek, ami azt jelenti, hogy közűlük a lányok már szülőképes korúak, a középkori viszonyokat figyelembe véve, és megtippelem, ezt a tevékenységet a cár nem is fogja megtiltani nekik.
—Sőt, ez kötelező lesz! No nem rögtön, nem vagyok kegyetlen, hagyok egy évet nekik hogy beleszokjanak az itteni világba... - bólogatott a cár. —Amúgy akad is már néhány csecsemő, aki itt született!
—Ez nagyszerű hír! De még jobb, hogy kicsit féltem, lesz-e a sok új jövevénynek elég ennivaló, de nem látok aggodalmat az orcádon.
—Persze hogy nem... bőven megszerveztük már az élelmezést mostanára. Gyere csak velem, körbevezetlek, eldicsekszem hogy mire haladtunk eddig, úgyis filmre akarsz venni mindent...
—Na de mikor szállnak ki az űrhajóból az újoncok? - kérdezte Vé.
—Ráér. - legyintett a cár. —Mindent a maga idejében, és Pucsakaci megérdemel annyit, hogy ő legyen az első! Különben is lesz bőven idő az ismerkedésre, egészen biztos ugyanis hogy Pucsakaci maradni fog pár napot, ha elárulom neki, a lehető legjobbkor jött, mert filmre vehet egy hamarosan bekövetkező, komoly tengeri csatát! Ráadásul olyat, hogy ha ezt megnyerjük, márpedig lehetetlen hogy ne mi nyerjünk, akkor ezzel megszilárdítottuk a tavon, azaz ezen az édesvizű beltengeren az uralmunkat!
—Hohó, ez aztán tényleg jó hír, ha ez igaz akkor persze hogy maradok! Vezess csak, Cár Atyuska!

	A cár mindenekelőtt megmutatta a félautomata nyílpuskákat, megjegyezve, hogy ezeket már rég a nellik gyártják, sorozatban, ezerszám, nagy manufaktúrákban. Persze nem itt a szigeten... Ráadásul a gyártás aprólékosabb, finomabb kezeket igénylő műveleteit egyenesen törpikék végzik, ugyanis amióta a nelliknek megtiltotta a rabszolgatartást, azóta nagy kibékülés történt a nellik és pár környező törpike törzs közt, hiszen az a hely, a dzsungel mélye, ahol a törpikék laknak, nem kell a nelliknek, de most már a nellik nem is vadásznak a törpékre, mert nem kellenek rabszolgának. Ugyanakkor viszont a törpikék is gyűlölik a mori hódítókat, mert a morik őket is elfogják vagy legyilkolják, ha tudják, azaz közös az ellenség! A munkáért pedig a nellik rendesen megfizetik a törpéket, kapnak érte rengeteg mindenfélét aminek nagyon örülnek, ami pedig ugyanakkor nem egy nagy kiadás a nelliknek. Például tűzszerszámokat... De még nagyítóüvegeket is, ami aztán végképp csodálatos, mágikus kincs a számukra! Az emberek ugyanis megtanították a nelliket az üvegkészítésre... És a nelli királynak volt annyi esze, hogy ezt az ismeretet titokban tartsa, azaz üveget csak egy elkülönített helyen gyártat, egy másik szigeten, mert persze hogy van errefelé több sziget is... bár egyik se akkora, mint az Istenek Szigete. De akad azért. Az egyiket berendeztette a nelli király arra, hogy itt gyártsa a népe mindazt amit „stratégiai fontosságúnak” tart, itt készül most minden üveg, persze azt kivéve amit az emberek maguknak gyártanak a maguk szigetén. És a nelli király egyszerűen nem tud annyi üveget gyártani, hogy ne kéne belőle még sokkal több is, a kontinens hihetetlen messzeségéből jönnek üvegért hozzá a kereskedők, hajóval vagy mindenféle állatokkal, és a király egyszerűen mindent megkap az üvegért amit csak akar, mert ez messze többet ér mint az arany! Már tényleg csak az az egyetlen gondja hogy a morikat kiűzzék az istenek a kontinens keleti partvidékéről, s így visszakapja országa azon részét, mert különben igazán felhőtlen a boldogsága, hiszen annyira gazdag hogy ilyesmiről álmodni se mert soha, s ezt még csak nem is a népe kifosztásával érte el, mert a népe is gazdagszik jócskán, még ha nem is annyira mint ő maga, az uralkodó. Áldja is őt ezért kivétel nélkül minden alattvalója... Még azok se mernek morogni akiknek nem tetszik hogy már nem tarthatnak rabszolgákat, mert ezek lényegében mind nemesek voltak, márpedig a nemesség legislegszegényebb tagja is szert tett mostanára az üvegből akkora bevételre, hogy azt korábban tíz év alatt se halmozta volna fel akkor se, ha ezer rabszolga dolgozik neki! Holott annyi rabszolgája soha senkinek se volt még a nellik körében.
—Ami meg az élelmet illeti - folytatta a cár - hát ugye tudod már, hogy a buf gyümölcse nekünk nem árt, sőt nagyon finom. De lusták vagyunk magozni... Nos, ezek a derék fickók, az alattvalóim, készítettek magozógépet! Van itt a szigeten egy patak, eleinte az hajtotta meg a masinát, még ma is működik, termel annyit, hogy bőven elég nekünk embereknek, de persze arra nem képes, hogy az összes nelli szükségleteit kielégítse. Nincs azonban ezzel semmi baj, mert ennek mintájára a nellik építettek ilyen „magozó malmokat” más patakokhoz is, fél éve pedig igazi tudományos áttörés következett be: elkészítettük az első gőzgépet! Azt mondták ugyanis a fiúk, főleg Vé, hogy mindennek az alapja az energiakérdés. Eleinte pedig legkönnyebben a gőz fogható rá energiatermelésre. Készítettek tehát gőzgépet. És így már olyan helyen is lehet magozómalmot építeni, ahol nincs víz ami meghajtsa, mert ha valahol patak nincs is ehhez, annyi víz azért mindig akad a dzsungelban, amennyi egy gőzgép tartályába kell, mert ha semmi más nincs is tényleg, de kiadós esőzések még akkor is! Most már tehát annyi buf mag van a nelliknek, amennyit csak akarnak! Ehet belőle mindenki hasfakadásig, a legislegszegényebb, legnyomorultabb nelli is, és ennek hihetetlenül örülnek, mert ez eddig csak a leggazdagabbak csemegéje volt! Nem győznek hálálkodni nekünk emiatt, és Íliának is persze, mert ugye mi az istenek az ő imái hallatára jöttünk a nellik közé... És ez még igaz is bizonyos értelemben, mert ha nem is imádkozott hozzánk, de legalábbis megkért erre minket, sőt, könyörgött... Szóval, tényleg vannak érdemei ezzel kapcsolatban! Ráadásul annyira szentek vagyunk mi istenek, hogy még az is nagy kincs, ami kijön belőlünk!
—Mit értesz ezalatt?
—Hát, véletlenül kiderült, hogy az emberek vizelete más, mint a nellik vizelete. Egyikőnk amikor már nagyon kellett neki, s kiszaladt könnyíteni magán, egy széttaposott buf gyümölcsre vizelt. Annak meg azonnal pezsegni kezdett a húsa, majd szinte teljesen el is tűnt, összeaszott... Szóval, kiderült, hogy ha nem vízben, hanem emberi pisiben áztatják a buf magot, akkor nem kell napokig benne hagyni, hanem pár perc is elég, s máris semmi nem marad rajta, ami mérgező volna a nellik számára! Ennyire isteniek vagyunk mi emberek itt, még a pisink is hatalmas érték, azóta gyűjtjük, nagy hordókba, és a nellik érte jönnek naponta és elszállítják.
—Na de hát ez nem büdös, nem undorító?!
	A cár vállat vont.
—Az hogy mi undorító, kulturális kérdés. Az én időmben a Földön az arabok undorodtak a disznóhústól, inkább éhen haltak volna, minthogy megegyék. A nelliknek eszébe se jut hogy ez undorító lehet, mert egyrészt ami az istenektől származik az nem undorító hanem szent, másrészt megszüntet egy nagy veszélyforrást, a gyümölcs mérgét! De még jobban meghökkenthetlek: nemcsak nem tartják undorítónak, de még büdösnek se! Sőt, boldogan kortyolgatják, már ha tehetik, azaz ha van elég belőle, ugyanis a számukra pompás élénkítőszer, olyan hatással van rájuk mint az emberekre az erős kávé, emellett esküdöznek hogy egy egész sereg betegségre remek gyógyszer, vagy legalábbis enyhíti a betegségek tüneteit! Kifejezetten ízlik is nekik, azt mondják, amiatt, mert sós, márpedig náluk a só nagy kincs, mert csak a messzi tengerpartról juthatnak hozzá, ami roppant út.
—Fura ízlésük van... bár, tulajdonképpen, ha belegondolok, hogy a mérgező cián nekik nem mérgező, hanem azt is csemegének tartják, akkor végülis... - vonogatta a vállát Pucsakaci. —Szóval - tette hozzá kuncogva - akkor most örülnek majd mert jó sok újabb isten érkezett, és így több lesz az emberpisi?
—Egészen biztos! - bólogatott a cár komolyan. —Azt meg még nem is mondtam, hogy a pisink amiatt is nagy kincs nekik, mert remek helyi fájdalomcsillapító. Bár még nem próbáltam ki, de úgy tudom ha nálunk embereknél a nyers húsra pisi kerül, akkor azt nagyon csípi. Végeredményben ez logikus is, hiszen a pisi sós... A nellik szervezete azonban tényleg valami nagyon fura módon van megalkotva, mert kiderült, hogy az ő húsukat a pisink nem csípi, ellenben teljesen elérzéstelenedik tőle, hovatovább fertőtlenítő hatású! Azóta hogy erre rájöttek, a nelli doktorok olyan műtéteket végezhetnek el a nelliken, ráadásul altatás nélkül, amire eddig esélyük se volt mert a beteg őrjöngött volna a fájdalomtól. Most meg csak annyi kell hogy beinjekciózzon neki pár csepp pisit a bőr alá - az injekciós fecskendőt is mi mutattuk meg nekik, s persze üvegből készül - s egy perc múlva már vagdoshatja is ott, a beteg semmit se érez belőle, persze ha nagyon mélyre kell vágni akkor időnként ecsetel a húsra még pisit, ez legalább a vérzést is csillapítja. Mondhatom, valóságos életelixírnek tartják a pisinket. Amikor valamelyikünk kimegy a partra hozzájuk, el a szigetről, mindig követni kezdik akár tucatnyian is az ott lakók közül, valami tömlővel vagy korsóval a kezükben, hogy ha pisilnie kell, hát kárba ne vesszék e csodás anyag, nemegyszer még veszekednek is rajta hogy az isten melyikük edényébe engedje ki a drága nedűt! Sőt, huncutok ám a nellik nagyon, mert ilyenkor mindig biztatják hogy igyon bőven, visznek is neki mindenféle finom italokat, kizárólag azért, mert tudják hogy aki sokat iszik, az hamarosan sokat fog pisilni...
—És az isteni kaki, az nem szent a számukra?
—De igen, bár azt nem eszik meg, sőt, az már szerintük is büdös. De azt is gyűjtjük, és elszállítják, mert esküdöznek, hogy annál jobb trágya nincs az egész világon, és egy egész sereg növény amit nagyon szeretnek, háromszor annyit is terem, ha isteni trágyát szórnak alá! És ebben nincs is semmi lehetetlen, tudjuk hogy a trágya valóban hasznos a növényeknek. Na de ha már a növényekről van szó... Épp mostanára lettek learatva másodjára a földjeink... Van már bőven kukoricánk, napraforgónk, meg egy rakás más növényünk is! Adtunk most már magvakat a nelli királynak is, és az egész birodalom örömmámorban úszik, mert tudják, hamarosan isteni növényeket ehetnek!
—Honnan volt nektek búzátok meg egyebetek?
—De hiszen te adtál Íliának madáreleséget!
—Ja... Na nézd csak, a kis ravasz, hogy mire használta!
—Van már olyanunk is amit ezek a zsenik úgy neveznek, hogy „galvánelem”. Ennek erejével mindenféle vegyi anyagokat tudunk előállítani, amik még nem léteztek itt korábban. Például szappant is csinálunk már. Ennek is nagyon örülnek a nellik. Szeretik, ha tiszták. Mindebben a sok felfedezésben különösen nagy segítséget jelent Vé, aki az egyik regényében részletesen leírta, lépésről-lépésre, hogyan lehetne felfejleszteni a modern technikát egy barbár világban. Hát most épp e leírást követjük, és beválik! Még nagyon az elején tartunk, de az már látszik, hogy a módszer határozottan használható! Sőt, olyan áramunk is van már amit a fiúk „váltóáramnak” neveznek, ezt gőzgéppel állítják elő.
—Ez mind nagyon szép, de mintha csatát emlegettél volna...
—Mert valóban lesz olyan. Tudod, amikor idejöttünk és elfoglaltuk a morik hajóját, az egyik matróz mégis megmenekült, mert vízbe ugrott, s a nellik nem vették észre mert soká maradt a víz alatt. Szóval visszajutott valahogy a keleti partra, s ott elmesélte hogy itt a szigeten rengeteg az arany, de óriások védik a szigetet... Na és erre a morik nekiálltak a tóparton hajóhadat építeni, állítólag már ötvennél is több a hajó arra. Ezt a nellik látják messziről a levegőből, de meg aztán úgyis történik olyan hogy nagynéha megszökik egy rabszolga nelli a moriktól, s akkor ha eljut hozzánk, kikérdezzük... Tehát, napokon belül várható hogy megindulnak ellenünk a hajók, vagy legfeljebb hetek múlva.
—Hetekig azért nem várhatok...
—Semmi baj, mert még az érkezésed előtt parancsba adtam, ha három napon belül nem támadnak, akkor mi támadjuk meg őket.
—És mivel?
—Hajókkal, természetesen! Jól felfegyverzett hajókkal!
—Csináltál lőport meg ágyúkat a nelliknek?
—Lőport nem, bár azt elárultam nekik, mi az összetétele, de azzal nem sokra mennek amíg nem lesz elég áramunk hogy salétromot gyártsunk, mert salétrom szinte semennyi sincs errefelé, a sok eső miatt. Ezokból, ágyút önteni sincs sok értelme. Van azonban más helyette, ami még sokkal veszélyesebb is!
—Mi az?
—Vé úgy nevezte el, hogy „Katyusa”, de azt hiszem jobb ha a részleteket ő meséli el neked, mert ő ehhez jobban ért.
—Nos igen - vette át a szót Vé - Katyusának neveztem el, mert sokat foglalkoztam a Föld történelmével, s ott a második világháború idején így hívták az oroszok sorozatlövő fegyverét, amitől egyszerűen rettegtek a német hódítók! Ezek teherautóra szerelt rakétakilövők voltak, s nagyon gyorsan tudták ellőni a robbanóanyaggal töltött rakétákat. Mi ennek csináltuk meg a primitívebb, középkori változatát, persze tengeri csatához alkalmazva. Ez azt jelenti, hogy mindenekelőtt a terveink alapján a nellik csináltak jópár gőzhajót! Lapátkerekekkel. Ez roppant előny a morikkal szemben, mert arra mennek amerre akarnak, akkor is ha nem fúj a szél, sőt még széllel szemben is, és gyorsan. Na aztán e hajókra szerelték fel a „katyusákat”... amik hatalmas csövek, akkorák, hogy egy jókora fatörzs belefér e csövekbe. Persze legallyazva... És persze ne ilyen szép harminc méter átmérőjű törzsekre gondolj, hanem akkorákra, hogy mondjuk kétszer olyan hosszú mint egy ember magassága, tehát úgy három és öt méter közt van, a szélessége meg lehet úgy harminc centi talán... s mert egy fa fajsúlya fajtától függően nagyjából 0.4 és 1.2 gramm per köbcentiméter közt van, persze akad néhány extrém kivétel ami ennél sokkal könnyebb vagy sokkal nehezebb, de úgy nagy átlagban, ez azt jelenti, hogy egy körülbelül harminc centi átmérőjű, egy méteres fatörzs súlya úgy durván harminc és nyolcvanöt kiló közt van. De a mi fatörzseink legalább három méteresek... tehát a súlyuk 85 és 255 kiló közt változik, ha meg 5 méteres fatörzzsel számolunk, akkor 140 és 424 kiló közt! Bőven megvannak tehát olyan nehezek mint egy ágyúgolyó, sőt, messze sokkal nehezebbek! S ezt amiatt mondom, mert ezek a lövedékeink... E csövek alján ugyanis dugattyú van. A dugattyút meg egy gőzgép mozgatja... Hidraulikával! Akarommondani, pneumatikával, mert úgy működik, hogy a gőzgép egy tartályban vizet forral, abból lesz a gőz... ezért gőzgép! De ez a gőz most nem hajt meg semmit, hanem amikor már jó nagy a nyomás - ezt nyomásmérőn ellenőrizni lehet - akkor a megfelelő csap elforgatásával a gőz nagy erővel a dugattyúhoz áramlik, s azt kinyomja! Őrületes sebességgel és erővel! Kísérleteink szerint egy jó száz kilós fát képes volt ellőni mintegy két kilométerre! Ez pedig bőségesen elegendő a morik ellen. Azoknak ugyan ágyúik vannak, de egy ágyú ritkán visz messzebb, mint háromszáz méter, és már abban a távolságban se pontos. Ráadásul, olyan messzire se lő ki többet mint legfeljebb harminc kilós lövedéket, és az már egy jó ágyú. A morik ágyúi pedig még kezdetlegesek. Továbbá, egy mori ágyúval nemigen lehet többet lőni mint mindössze talán ha tízet egy egész nap során, ugyanis minden lövés előtt meg kell várni hogy lehűljön annyira, hogy ne fenyegessen az új lőporadag begyulladásának veszélye! Ez a hátránya annak, hogy az ágyúik elöltöltősek... Persze, lövés után igyekeznek gyorsan lehűteni, vizes bőröket borítva rájuk, meg úgy hogy levizelik azt, meg egyéb trükkökkel, de hiába, akkor is lassúak. Ellenben a mi katyusáink messzebbre visznek, és akár három percenként képesek leadni egy újabb lövést! Mi tehát egy efféle „Katyusával” fél óra alatt lőhetünk annyit, mint amennyit egy mori ágyú egy egész nap lőhet! Hihetetlen előny!
—De ekkora óriási fák nehezek a nelliknek.
—Az mindegy, mert az ágyúgolyó is nehéz volna. Különben meg, a kilövőcső megtöltésében csigasor segít nekik, azzal emelik a farönköket. Na és hát képzeld csak el, Pucsakaci, hogy egy száz kilós farönk repül neki egy hajónak... Nem létezik, hogy mindent össze ne törjön, ahol becsapódik! Sőt, állítom, többet ér mint az ágyúgolyó! És gondold el, a morik egy ágyúból nagyjából óránként adhatnak le egy lövést. Mi meg azon egyetlen óra alatt leadhatunk húsz lövést is! Azaz messze sokkal nagyobb a tűzerőnk!
—És eddig nem történtek csatározások a nellik meg a morik közt, ahol a nellik a ti új csodaíjaitokat használták?
—Dehogynem. De e harcokban tényleg csak a nellik vettek részt, mi emberek nem, mert kevesen vagyunk. De a nellik ezt nem is bánják, büszkék hogy végre méltó ellenfeleik a moriknak, és az biztos, hogy bár így se győztek minden csatában, de sokban igen, s amiben nem, az is legalábbis „döntetlenre” sikeredett, ami alatt az értendő, hogy amióta vannak nekik ezek az új fegyvereik, azóta a morik semmi új területet nem képesek elhódítani a nelliktől! Gondolom, emiatt is próbálkoznak a hajókkal, hogy na majd azokkal meghódítják e szigetet, a nelli birodalom középpontját... Hát ez nem fog nekik összejönni, mert már ott kezdődik a kudarcuk, hogy el se jut ide egyetlen hajójuk se! Na de kár is erről többet beszélni Pucsakaci, mert meglátod majd te is a fegyvereinket, hiszen nemsokára lesz a csata... Jó, értem én hogy nem akarsz elmenni te is a csatába, de látod majd a kamerákon át, meg aztán jó ha tudod, holnapra ér ide a nellik összes gőzhajója, szóval azokat a csata előtt személyesen is megbámulhatod... nézel majd nagyot az biztos is!
—Én elismerem hogy sokat fejlődtetek, de azt azért nem hiszem hogy egy gőzhajó látványától olyan nagyot néznék. Ez lehet újdonság a nelliknek, akik... hm, nem akarom megsérteni őket, de, szóval, szóval... mondjuk úgy hogy fölöttébb kezdetleges szinten álltak eddig. Nem úgy azonban én.
—Hehe, azért én azt hiszem ennek ellenére is ámulni fogsz! Mert az biztos, hogy amit alkottak - a mi irányításunkkal persze - páratlan a maga nemében. Mert kezdjük azzal, a morik hajói nagyjából ugyanolyan méretűek mint a mi emberi vitorlásaink voltak a középkor folyamán, hiszen ugyanolyan fizikai környezetben és erőforrásokkal kell működniük! Azaz, a hosszuk 20 és 30 méter közt változik, a szélességük pedig - a fedélzeten - 6 és 8 méter közt. És persze a teherbíró képességük emiatt igencsak korlátozott, ami azt jelenti, hogy a dögnehéz ágyúkból igen ritkán van rajtuk több mint 40 darab, de már ez is ritkaság, hiszen e sok ágyúhoz muníciót is kell magukkal vinniük... No meg a legénységet és a legénység ellátmányát! Hosszú útra emiatt nemigen visz magával 20-nál több fős legénységet, de ha mégis, akkor is legfeljebb százat, de már annyit is inkább csak rövidebb utakra. Igaz, a morik kisebbek mint mi emberek, így többen elférnek ugyanakkora helyen. Na de a lényeg az hogy szóval ekkorák a mori hajók, ellenben a mienk... Legalábbis az egyik... Na azon fogsz ámulni de nagyon! Mert mint említettem, a mori hajók közül a nagyobbak is csak 30 méter hosszúak. Annak a hajónak azonban ami a mienk, s aminek a Ványa nevet adtuk... ugyanis oroszul a Ványa az Iván beceneve, s véletlenül e szó a nelli nyelvben azt jelenti, hogy „megtorlás”... Szóval a Ványa esetén csak a szélesség megvan teljes 60 méter, ami a mori hajók hosszának a kétszerese! A Ványa hossza pedig picit több mint 180 méter!
—Amindenségit, igazad van, már most ámulok, pedig még nem is láttam!
—Természetesen ekkora szörnyeteget nem vitorlák hajtanak. Gőz hajtja. Mindegyik oldalán van hat hatalmas lapátkerék, mindegyiket külön gőzgép hajtja meg. Ezokból kormánylapát se kell rá, nincs is neki, az irányváltás úgy történik hogy a kapitány azt szabályozza, melyik oldali lapátkerekek milyen sebesen forogjanak. És persze hátrafelé is tud menni, hiszen akkor egyszerűen visszafelé forognak a kerekek...
—És nem gyullad fel, hiszen, gondolom, fából van a hajó?
—Persze hogy abból, de nem ám az a része ami a kazán közelében van... Nyilván persze, így sem elhanyagolható a tűzveszély, de kockázat mindenütt van. És minden teli van vízszivattyúkkal meg vizesvödrökkel, hogy azonnal elolthassanak minden szikrát... Na és azt még el se mondtam, e szörnyeteg nem „földszintes”, hanem nyolc emelete van! A mori hajókon sosincs több mint kettő... És a két fedélzetes mori hajó már hatalmasnak számít náluk. Emellett, a mi hajónk garantáltan elsüllyeszthetetlen, egyszerűen amiatt, mert akkor se merül víz alá, ha akárhány ágyúgolyó találja is telibe. Mert ugye, egy hajó ilyenkor úgy süllyedne el, hogy az ágyúgolyó kilyukasztja az oldalát, azon befolyik a víz, aztán elmerül. Na ez nálunk lehetetlen, mert nem folyhat be a víz... Nincs hova! Ez a hajó ugyanis inkább egy tutaj. Azért az, mert csak a legalja fa, meg a teteje, de közben habszivacs van, azaz műanyag hab, hihihi...! Sehol sincs benne üreg, ami a víz alatt van! Készítettünk ugyanis valami primitív műanyagmasszát... Büdös, a színe is ocsmány, könnyen morzsolódik, szóval szinte semmire se jó. Kezdetleges tákolmány, na. De arra alkalmas, hogy ebből készüljön a hajó alapja! Hiszen szinte semmi súlya sincs, emiatt aztán egyetlen köbméternyi efféle szivacs majdnem egy tonna súllyal terhelhető, mert annyival lehet csak a víz alá nyomni! A mi hajónk merülési mélysége hat méter, azaz minden egyes négyzetméterére hat tonna súlyt pakolhatunk! A teljes hajó tehát a maga körülbelül 10800 négyzetméteres felületével képes elvinni 64800 tonnát! Igaz hogy ebben a saját súlya is benne van, de akkor is, e mennyiség legalább négyötöde hasznos súly!
—Gondolom jól felfegyvereztétek.
—Naná hogy... De ezt tényleg hiába mondanám el szavakkal, látnod kellene... Minden gépesített, mindent a gőz mozgat... A nellik hihetetlenül élvezik! Egyszerűen IMÁDJÁK! Hogy ők már milyen hatalmasak, mert a nagy Vá isten megengedte nekik hogy parancsoljanak a Gőz Szellemének...
—És ha netán akad köztük egy áruló...?
—Egyetlen áruló semmi esetre se lophat el egy ekkora hajót, a többiek észreveszik és agyonverik... de meg, ez a veszély úgyse fenyeget. Olyan nelli egyszerűen nincs aki a morik oldalára állna, mert hiszen fél hogy rabszolga lesz, ráadásul elvágott szárnnyal... Továbbá, azért gondolhatod Pucsakaci, a nelli király se teljesen ütődött, s a legmegbízhatóbb alattvalóit pakolta e hajóra! Akik ezt megtiszteltetésnek is érzik... Na de ki a legmegbízhatóbb? Hát aki különösképpen haragszik a morikra! Aki gyűlöli őket, jobban mint a többi nelli! Vagyis, e hajón csupa olyan nelli dolgozik, a kapitánytól kezdve a legislegutolsó hajósinasig, aki valaha a morik rabszolgája volt de megszökött tőlük, vagy akit kiszabadítottak a harcok során. Ezek túlnyomó többségének természetesen a szárnyát is elvágták a morik, de mi meggyógyítottuk. Nem létezik, hogy a morik oldalára álljanak! Emellett mind kisebb-nagyobb nemesi címeket kaptak a nelli királytól, azaz mind a kiváltságosok közé tartoznak már. Igen, még a hajósinasok is. A kuktagyerek is. Mindenki, kivétel nélkül. Külön jutalom a számukra, hogy bőségesen és ingyen kapnak nemcsak élelmet, de isteni pisit is, amiből még kevés van amúgy, nem jut mindenkinek, de NEKIK igen, és szilárdan hisznek e varázsszer rendkívüli gyógyító hatalmában... de mondom, ízlik is nekik, meg remek fertőtlenítő és érzéstelenítő szer, ami azért nem jön ám rosszul e csatában. Mindenki őket irigyli! Minden nelli fiatal álma, hogy e hajón szolgáljon, ennél jobban csak arra vágynak hogy valamelyik isten feleségei lehessenek... persze az csak a nőknél lehetséges ugye...
—Hát nekem még mindig rém furának és perverznek tűnik, hogy a nellik pisit isznak, s még szeretik is.
—Önmaguk pisijét persze hogy nem isszák.
—Akkor is. Értem én, hogy valóban hasznos nekik, de akkor is olyan... izé...
—Pedig Iván cár már parancsba is adta, hogy a mi emberi társadalmunkban a legkifejezettebben illetlenségnek számít, ha valaki ugyanarra a helyre végzi el egyszerre a kis- és nagydolgát is! Mert akkor összekeveredik a pisi és a kaki, s akkor azt a nellik már csak trágyának használhatják fel, vagyis ez pocséklás. Most tehát az úgy van, hogy ha valaki vécézik, előbb egy külön tartályba ki kell engedje a pisit, majd azután leül és nagydolgozik. Utóbbi közben persze előfordulhat hogy csorgat még egy kicsit, de legalább a nagyját engedje ki a legelején, s ne fossza meg e nyersanyagtól a nelli szövetségeseinket!
—Na jó, akkor majd megnézem azt a hajót, ha ideér. Most gyertek vissza az űrhajóhoz, mert bemutatom új társaitokat!

Iván cár új alattvalóinak megismerése végülis nem volt olyan érdekes, mint amilyennek Vé várta - az történt amire előre számítani is lehetett, álmélkodtak a nagy fák láttán, és tetszettek nekik a nelli lányok. A nőknek is, a férfiaknak azonban jobban, és szólt is némelyikük, hogy ő is szeretne nelli feleséget minél előbb. A cár méltóságteljesen bólogatott hogy hát persze, mi sem természetesebb ennél, s ez nem is gond, mert nem él olyan nelli hajadon e földrészen, aki ne lenne boldogan akármelyik ember felesége is! És mondta Íliának, hogy ez az ő dolga, számolja össze, hány új férfi jött aki a megfelelő korban van ahhoz hogy „bevállalhasson” feleségeket magának, kérdezze meg őket hány feleséget óhajtanak a nellik vagy törpikék közül, aztán adja le a rendelést a nelli királynak a rádión, hogy küldjön ötször ennyi nőt ide minél előbb, hogy azokból az emberek kiválaszthassák a nekik tetszőeket...
	Ezzel tehát nem is volt semmi baj, néhány embernővel azonban igen. Ők azok voltak, akikről Pucsakaci azt mondta, agorafóbiájuk van, azaz félnek a nyílt térségektől, némelyikük annyira, hogy ki se mer menni még az utcára se, s ha mégis kimegy, pár lépés után egyszerűen pánikrohamot kap! Mindjárt a legelső nő, akit úgy hívtak hogy Nanni, mondta a hozzá belépő Vének és Íliának, hogy ő egyszerűen nem hajlandó elhagyni az űrhajót, mert képtelen rá. És hogy nagyon haragszik Pucsakacira, mert őt akarata ellenére hozta el ide a médiacézár, amihez szerinte nem volt joga!
—Akkor...?! - nézett csodálkozva Pucsakacira Vé.
—Ez ilyen formán nem igaz, hogy ne lett volna rá jogom. - válaszolta Pucsakaci. —Természetesen nem vagyok emberrabló, minden teljesen törvényes! Nanni úgynevezett „cselekvőképességet kizáró gondnokság” alatt van, ami nem is csoda, hiszen persze hogy nem tud gondoskodni önmagáról, ha még arra se képes hogy bevásároljon, mert ki se tudja tenni a lábát az utcára! Sőt, rosszabb napjaiban az is elég neki a pánikrohamhoz, ha csak nyitva van a bejárati ajtó, és kipillant rajta! Szóval emiatt mások kell gondoskodjanak róla, majdnem úgy mintha beszámíthatatlan lenne, s ezért eleve korlátozottak is az emberi jogai, többnyire a gyámja intézkedik helyette. Aki hozzájárult hogy Nannit elszállítsam ide. Itt ugyanis jobb lesz neki.
—Nem lesz jobb. Én kizárólag egy zárt házban érzem jól magamat. Ha megpróbáltok kivinni innen, rohamom lesz, akár olyan erős is hogy belehalok. Ezt akarjátok?!
—De itt semmi veszély nem fenyeget téged! - kezdte Ília.
—Az mindegy. Én is tudom hogy nincs veszélyben az életem, de nem tehetek róla. Tudod, ez mintegy hat éve van így velem. Húsz éves koromig normális voltam, de akkor lezuhant velem egy nagy utasszállító repülögép. Voltak rajta több mint háromszázan, de egyedül én éltem túl, bár nekem is összetört egy rakás csontom. Még jó hogy nem maradtam nyomorék! Na azóta egyszerűen félek a magasságtól. De a nyílt terektől is. Igazából, még ha olyan házba megyek ami teljesen zárt, de egy nagy bálterem van benne, nekem már az is sok. Kis szobákban érzem csak jól magamat, azokban se legyen ablak... Én már arra is gondoltam, ez a betegségem olyasmi, hogy feléledt bennem az évmilliókkal korábbi barlanglakó emberősök érzelmi hozzáállása, akik ugye barlangokban laktak, és de jó volna valami barlangba költöznöm... de ez teljesen megvalósíthatatlan, már minden barlang valami műemlék vagy természetvédelmi körzet része, s különben is, akkor hogyan és hol étkezhetnék, a barlangokban még telefon sincs... szóval...
	De nem tudta befejezni, mert Vé arca felragyogott.
—Ha ez így van akkor a lehető legjobb helyre jöttél! Tudd meg, hogy e sziget ahol vagyunk, nem más mint egyetlen iszonyatosan hatalmas barlangrendszer, aminek a tetején trónolunk! Itt a talpunk alatt mindenfelé barlangok húzódnak! Több száz kilométer hosszan, összevissza, ide meg oda, keresztül-kasul! És be tudunk menni ezekbe, az egyik bejárat nincs is messze ide! Egyetlenegyszer kell csak megerőltetned magadat hogy oda elgyere, vagy hagyd legalább hogy elcipeljünk odáig, aztán ha oda bementél, soha ki nem kell már jönnöd ha nem akarod! Az se gond hogy mit egyél, mert ott a barlang elején van elraktározva egy rakás holmink, gyakran megyünk oda ezért vagy azért, vagy egyszerűen csak hogy hűsöljünk odabent, s akkor vihetünk neked élelmet! Víz meg van a barlangban is, mert van ott barlangi patak. Világítás is van, mert van már áramfejlesztőnk, s így égnek ott mindenféle led-világítások, amiket a számítógépes társaink hoztak magukkal, de különben is hetek kérdése csak hogy elkészüljenek a saját fényforrásaink, még ha egyelőre primitívek is. Gondolj bele, ez az óriási barlang mind a tied volna! És még hasznunkra is válhatnál, mert fel kéne térképezni, s e munkához irtózatosan kevesen vagyunk, olyan meg egyszerűen nincs, hogy egy nellit erre rá lehessen venni, mert jobban utálják a barlangokat mint te a nyílt és magas térségeket, sokuk inkább öngyilkos lenne mint hogy pár lépésre is bemenjen a föld alá! Gyere kérlek, próbáld meg, csak pár lépés az egész és csak egyetlenegyszer kell összeszedned az akaraterődet! - nyújtotta a kezét a nő felé.
—Hát... hát ez jól hangzik valóban... De én annyira nagyon... nagyon... én már most reszketek a gondolatra is hogy ki kell mennem innen... És milyen messze van?
—Hát úgy talán fél kilométerre van a bejárat, de ettől ne ijedj meg, mert már alig harminc lépésre az űrhajótól iszonyatosan hatalmas fák nőnek, s ezek árnyékában ballaghatsz el egészen a bejáratig! Tudod mit, van egy ötletem! Hunyd be a szemedet, én vezetlek kézen fogva baloldalon, a cár a jobb oldalon, aztán csak akkor nyisd ki a szemedet amikor szólok, s akkor már a fák alatt leszel!
—Nem jó, ha be is húnyom a szememet érzem majd a napfényt, s jön a pánik!
—Akkor bekötjük a szemedet. - szólt a cár.
—Hát... Hát próbáljuk meg...
	És a próba sikerült! Sőt, kiderült később, hogy Nanni nem csak a barlangban tud élni, de bárhol másutt is ahol e hatalmas fák nőnek, az is kellően zárt neki, és néhány héttel később annyira javult az állapota, hogy át tudott szaladni mintegy tíz-húsz méteres nyílt térségeken is, egyik fától a másikig. Még később már akár száz méteres távolságokat is meg tudott tenni - többet azonban nem, késő öregkoráig se. Na de ennyi bőven elég is volt ahhoz hogy bárhova eljuthasson a szigeten, mert az telis-teli volt fákkal. Még arra is képes volt, hogy megfürödjön a tó vizében, kiüljön a partjára beszélgetni és napozni, holott az igazán nyílt térség volt a végtelen vízfelületével... csak arra vigyázott mindig, hogy ez olyan helyen legyen, ahol mindig van egy nagy fa a háta mögött, közel hozzá. Ez neki biztonságérzetet nyújtott.
	És nagyon boldognak érezte magát, örült már hogy Pucsakaci elcibálta ide...

	És alig szállt ki mindenki az űrhajóból, egy nelli repült hozzájuk, s a cárt kereste. Kiderült, hogy a király hírnöke.
—Felderítőink jelentik, hogy a mori hajók elindultak az Istenek Szigete felé! Ha a jó szél kitart, holnapután délelőtt érhetnek ide, feltéve persze hogy éjszaka is haladnak, ami azért nem biztos, hiszen ez ismeretlen víz nekik.
—Semmi gond, úgyis holnap reggelre várjuk a nelli hajókat ide a szigethez, tehát akkor minden rendben van, mert azonnal indulhatnak tovább a morik ellen! S ezesetben a csata a szigettől egy napi hajózásra lesz úgy nagyjából, s jó messze a morik uralta partszakasztól is, ami remek dolog, mert így szinte semmi esélye sincs annak, hogy bármelyikük is megmenekül!

* * *

A morik hetvenkét hajóval támadtak. Ennyi hajót megépíteni - vagy szétszedni, átszállítani a dzsungelen majd újra összerakni - iszonyatos munka, de vállalták, mert nagyon nem tetszett nekik, hogy mennyire lelassult a hódításuk. Sőt, mi az hogy lelassult, teljesen megtorpant! Igen, megtorpant, mert a nelliknek, akik eddig majdhogynem semmiféle ellenállást se jelentettek a számukra, hirtelen valamiféle csodaíjaik lettek! A morik nem akarták megvárni, míg a nellik még jobban felfegyverkeznek, meg aztán vonzotta őket az arannyal teli sziget - különben teljesen alaptalan - legendája is. Mert hát itt eleve nem is volt sok arany, s ami volt, az se maradt itt, mert a nelli király azt mind elszállította amikor a szigetet átengedte az embereknek.

	Általános mozgósítást rendeltek el hát, és mindenki akit csak nélkülözni tudtak az egyéb munkákban, hajót épített, vagy legalábbis mindenféle ezzel kapcsolatos kisegítő feladatokat végzett. S most ott úszott a hetvenkét hajó, az Istenek Szigete felé - amikor a szél majdnem teljesen elállt. A vitorlák petyhüdten lógtak.
	Ez a tengeren roppant veszély lett volna, mert ha soká tart a szélcsend, szomjan halnak. Itt azonban ez a veszély nem fenyegetett, hiszen édesvizű tavon hajóztak. Na de akkor is, mikor érnek célhoz?!
	S ekkor a vezérhajó árbockosarában ülő figyelő elkiáltotta magát:
—Hajó közeledik szemből!
	Figyelni kezdték a láthatárt erre a morik a fedélzeten is, és a kapitány parancsot adott az ágyúk megtöltésére, mert ugye biztos ami biztos... Sőt, „több mint biztos”. Mert hát ugye, alig lehet kérdéses, hogy a nellik valami úszóalkalmatossága közelít feléjük, valószínűleg több is belőlük, de persze hiába, hiszen ezek az apró kis seggdugasz-népek ugyan mit is építhetnének ami veszélyes lehet a hatalmas mori hajók ellen... Hírlik ugyan, hogy azon az aranyszigeten óriások laknak, ott előfordulhat érdemleges ellenállás, de a tavon...
	Aztán mégis másképp lett, mint ahogy a morik elképzelték. Eleve az is furcsa volt hogy olyan hamar láthatóvá lett a közelgő hajó... Hiszen szélcsend van, s ha mégis fúj szél, az a nellik számára szemből fúj... S mégis, eleinte még alig lehetett látni valamit a láthatáron, aztán pár perc múlva már egész jól szemügyre vehették, mi jön feléjük...
	Valami nagy. Valami hatalmas!
—El se hiszem! Ilyen nincs! Nyolc emelet! - sápítozott a kis hajósinas. De igaz ami igaz, a látványtól a kapitány magabiztossága is jelentősen leapadt. Mégis így szólt:
—Fel a fejjel fiú, ha közelebb jön, szétlőjük egykettőre! A nelliknek nincsenek ágyúik!
—De hiszen ez szélesebb mint a mi hajónk hossza, mekkora lehet akkor hátrafelé, kapitány úr?!
—Teljesen mindegy, ha nincs ágyújuk.
	Ebben a pillanatban megszólalt a hajón tartott kis nelli rabszolgalány, akit a morik csak úgy neveztek, hogy „Vakarék”. Az ő dolga volt a takarítás, meg persze hogy aki csak akarja, annak a kedvére tegyen... És nem szökhetett meg, mert neki is el volt vágva a szárnya. Ezt mondta, holott hihetetlen szemtelenség volt megszólalnia rabszolga létére kérdezés nélkül:
—De mi nellik igenis nem vagyunk hülyék! Azt se hittétek volna biztos hogy mi nellik ekkora hajót tudunk építeni, és biztosak lehettek benne, tudják a népem tagjai már, hogy van ez az ágyú nevű durranó csövetek, és nem jönnének ide csatázni veletek, ha nem találtak volna ki valamit ellene! Ők se akarnak öngyilkosak lenni! Szóval jobban teszitek ha reszkettek, ti rohadékok, bár igaz, úgyis hiába! Elég ha ez a nagy szörnyeteg nektek megy, legázolja a hajótokat! Olyan pici a hajótok ehhez képest, mint én hozzátok képest!
—Kuss, vagy odaszegezlek az árbochoz!
—Nyugodtan, nekem már úgyis mindegy hiszen nem tudok repülni, de most már biztos vagyok benne, ha megöltök is, nem sokkal élitek túl ti se!
—Nem tűröm a szemtelenséget, úgyhogy most mindjárt...
	De a kapitány nem tudta végigmondani, mert az első tiszt így kiáltott:
—Fordul!
	Valóban, a Ványa most kanyarodni kezdett, s hamarosan az oldalát mutatta feléjük. Emiatt el is takarta a többi nelli hajót, melyek nála sokkal kisebbek voltak, s mögötte közeledtek, de még e kisebb hajók is gyakran nagyobbak voltak mint a morik hajói.
	S ekkor sápadtak csak el igazán a morik! Mert hát azért az „nem semmi”, amikor azt látja egy tengerész, hogy az ellenséges hajó hossza száznyolcvan méter akkor, amikor az ő hajója harminc méteres sincs...
—Ne szarjatok be a félelemtől! - kiáltott a kapitány. —Ha közelebb ér, szétlőjük! Még jó is hogy megfordult oldalra, így egészen biztosan eltaláljuk!
—Reménykedj csak, tényleg ez a legjobb amit tehetsz az utolsó pillanataidban! - kacagott a kis rabszolgalány, nem törődve azzal, a szemtelenkedésért akármikor megölhetik.
—Egyáltalán, lehet hogy magától is elmerül, mert kigyulladt. Hiszen úgy füstöl. - tűnődött az elsőtiszt.
	Erre Vakarék kacagni kezdett.
—Min röhögsz te idióta?!
—Azon, hogy te vagy az idióta. Mert nem gyulladt ki.
—Hát akkor miért füstöl, mi?!
—Azt nem tudom, honnan is tudhatnám, de abban biztos vagyok, ez olyasmi, amit ellenetek talált ki a népem! Váratlanul támadtatok, értetek is el szép sikereket, de csak átmenetileg, mert az én népem hatalmas, és rengetegen vagyunk, nem tudtok legyőzni minket soha! Soha de soha! Öljetek csak meg nyugodtan, nem érdekel, mert már boldogan halok meg, hogy láthatom ezt a roppant hajót, ezt a csodát, amit az én népem készített!
—Lőjünk, uram? - kérdezte a tűzmester a kapitányt.
—Nem, csak pazarlás lenne, túl messze vannak.
—De nem mehetünk közelebb, nincs szél!
—Tudom. Megvárjuk amíg ők érnek ide.
—Nem úgy tűnik mintha közeledni akarnának, mert akkor nem fordulnak oldalra.
—Tudom, de ez bizonyos értelemben megnyugtató, nyilván ugyanis amiatt nem jönnek közelebb, mert félnek ők is az ágyúinktól.
—Persze, egészen biztos, amiatt jöttek el idáig is hogy csak nézelődjenek, nem ám csatázni, és ha mégis, hát most szarnak be a félelemtől az utolsó néhány méteren! - gúnyolódott a kis rabszolgaleány.
—Ez meg mi?! - kérdezte hirtelen az első tiszt, és a Ványa felé mutatott. Mert ott most érdekes változás történt. Minden emeleten apró gőzgomolyok törtek fel a fedélzetek teljes hosszán, egymástól szabályos távolságokra, s a következő pillanatban mintha lándzsaerdő emelkedett volna magasba... Óriási lándzsák, negyvenötfokos szögekben...
	Ezek voltak a „Katyusák”. Minden efféle „rakéta” állásban tizenhat kilövőcső volt, 4×4-es mátrixba szervezve. Egyszerre csak egy lövedéket tudott kilőni, ám két másodperc múlva újabbat, aztán megint, mindaddig míg mind a tizenhatot ki nem lőtte. Azután újra kellett tölteni, de ez gyorsan ment, mert minden kilövőcsőhöz két nelli tartozott, akik kizárólag azzal az egyetlen csővel törődtek. És az újratöltést csigasor segítette. Az egész nem tartott tovább harminc másodpercnél. Végeredményben tehát, a kilövés és újratöltés idejét is figyelembe véve, mintegy egy perc alatt lőtt ki tizenhat lövedéket, azaz durván négy másodpercenként egyet.
	És a száznyolcvan méter hosszú fedélzeten volt tizenöt ilyen kilövőállás! És nyolc fedélzet volt! Ez százhúsz kilövőállás. Tehát, a Ványa teljes tűzereje azt jelentette, hogy egy perc alatt kilőtt mintegy 120×16, azaz 1920 lövedéket! Ami azt jelenti, hogy másodpercenként harminckettőt!
	Elméletileg. Gyakorlatilag inkább csak harmincat, mert néha lassabban ment az újratöltés. Na de ez bőven elég volt a morik ellen, akiknek tűzereje ennek az egy százalékát se tette ki! Sőt, el se vittek olyan messzire az ágyúik!
	És a nellik nagyon pontosan céloztak. Pontosak voltak, mert minden gerenda amit kilőttek, szinte pontosan egyformára lett faragva, s ezekkel már hónapok óta gyakorlatoztak. Megtehették, hiszen amit kilőttek, még csak kárba se veszett: kilövés után ott úszkált a víz színén, csak ki kellett halászni, és újrafelhasználni... Tudták tehát, nagyjából milyen messzire repül a lövedékük, ha ilyen vagy olyan szögű ballisztikus pályán lövik ki, ilyen vagy olyan sebességgel. A kilövési szög beállítása se okozott nehézséget, az iszonyatos csöveket ugyanis szintén „gőzerővel” állították be a megfelelő szögbe, dugattyúval, azaz nem kézi erővel.
	És már a kilövés pillanata is félelmetes volt. Mert minden kilövéskor gőzfelhő tört elő a cső torkolatánál... Tulajdonképpen, emiatt az egész nagyon hasonlóan festett, mintha nekik is ágyúik lennének!
	A morik 72 hajóval támadtak, s a Ványa percenként 1920 szálfát lőtt ki. Eszerint egyetlen mori hajó felé percenként több mint 26 fatörzs közeledett a levegőből, ballisztikus pályán! Három másodpercenként egy... Ennyi lövedékből biztos is hogy valamelyik talált... Általában nem is egy! Na és ha a fatörzs úgy esett a hajóra, hogy az „orra” találta el, akkor ott aztán áttört fedélzetet, mindent, meg se állt a hajó mélyéig, sőt, többnyire a hajó fenekét is átfúrta. Amiatt volt ekkora energiája, mert ballisztikus pályán érkezett, azaz legkevesebb száz méter magasból.
	Ha azonban „keresztben” találta el a hajót, az se volt sokkal jobb. Ha valamelyik árbocnak ment így neki, azonnal derékba törte, ha azonban a fedélzetre esett, többnyire akkor is betörte, ha meg mégse, akkor pörgött ide-oda, s akit eltalált, annak a morinak azonnal vége volt, mert ripityára törtek a csontjai.
	Tulajdonképpen öt percbe se tellett, s az egész csatának vége volt. A többi nelli hajóra semmi szükség nem is volt, a Ványa egymaga elintézett mindent, ahogy mondani szokták, „semmi perc alatt”.
	Igen, lényegében a legelső sortűz eldöntötte a csatát. Minden mori hajó vagy ripityára tört, vagy gyorsan süllyedni kezdett, vagy lassabban kezdett süllyedni, de látható volt hogy menthetetlen, s így a morik mást se tehettek, mint hogy a vízbe ugorjanak róluk. Igen ám, de a Ványa oldalán, meg az eddigre ideérkező kisebb nelli hajókon bőségesen voltak nyílpuskák is, amik iszonyatosan messzire lőttek, mert csigás áttételen keresztül lehetett felhúzni őket... És a nellik alig várták, hogy céltáblának használják a vízben úszkáló, gyűlölt morikat! Néhány nelli is a vízben úszkált azonban, ezek korábban rabszolgák voltak a mori hajókon. Egyikük-másikuk nem volt megláncolva, s ha épp nem találta el egy repülő szálfa, akkor ő is vízbe ugrott. Ezeket a nellik természetesen nem nyilazták le, hanem kötelet dobtak le nekik, s felhúzták őket a fedélzetre. Közöttük volt Vakarék is, akinek igazi neve amúgy az volt, hogy Zulli. Neki épp Zui dobott le kötelet, hogy azon át felmásszon a hajóra. Ez a Zui az a leány volt, aki korábban szintén a morik rabszolgája volt, és Vé egyik felesége lett, mindjárt az első napon amit az „istenek” e bolygón töltöttek. Amikor Zulli udvariasan bemutatkozott, azonnal el is álmélkodott:
—Milyen hasonló a neved az enyimhez! És még a sorsod is, hiszen te is a morik rabszolgája voltál!
—Te is talán?
—Persze.
—Akkor szerencsésebb voltál mint én, mert úgy tűnik nem vágták el a szárnyadat. Biztos nagyon hamar megszökhettél tőlük. Irigyellek.
—Nincs miért irigyelned, öt éven át voltam a foglyuk, gyűlölöm őket hogy jobban se kell... És persze hogy elvágták a szárnyamat! De az istenek meggyógyítottak. Veled is megteszik majd napokon belül, tehát ne aggódj.
—Az istenek?! Miféle istenek?!
—Természetesen a mi isteneink, a mi saját nelli isteneink! Vagy te talán komolyan azt hitted, ezt a csodálatos hajót, s ezeket a csodafegyvereket, amiket a Gőz Szelleme működtet, hirtelen csak úgy kitaláltuk mi magunk, s képesek voltunk megépíteni az istenek bölcs tanácsa nélkül?! Ugyan már! Ennek a puszta feltételezése is merő dőreség és nevetséges! Hanem az úgy volt, hogy élt nálunk egy... akarommondani, él még most is... Szóval egy fiatal papnő, a neve Ília, és őt is elfogták a morik mintegy egy esztendővel ezelőtt. Igenám, de neki nem vágták el még a szárnyát, mert alig fogták el, imádkozni kezdett az istenekhez, s ez egy annyira nagyon de nagyon, hihetetlenül érdemdús, erényes, tisztességes, jóságos, szent életű, és mindenféle más jótulajdonságokkal felülmúlhatatlan bőségben rendelkező papnő, hogy az ő imáját már igenis meghallgatták az istenek, nem úgy mint más, silányabb papokét és papnőkét... Tehát, azonnal leszállt érte egy isten az égből, egy csodálatos, repülő hajóval, vagy mondhatom repülő palotának is, a morik persze elmenekültek a láttára, amit minden bizonnyal nagyon bölcsen tettek mert ha ott maradnak, hát nem köszönték volna meg amit az istentől kapnak... ugyanis a palotából kijött egy isten, behívta oda Íliát, leszedte róla a láncokat, ellátta a sebeit, megtanította az istenek nyelvére, és elvitte magával az égbe a többi istenek közé! És ott Ília papnő felszólalt az istenek előtt a népünk érdekében, kérte hogy mentsenek meg bennünket a morik sanyargatásától, s az istenek kegyesen hajlandónak mutatkoztak erre, tekintettel Ília rendkívüli érdemeire és addigi szentséges életére! És úgy döntöttek, hogy némely istenek közülük leereszkednek közénk, nellik közé, vagy úgy is mondhatnám hogy feljönnek hozzánk, a köztünk időző istenek vezetője ugyanis nem más mint maga Vá isten, akiről te magad is kellett hogy halljál már!
—De hiszen ő összeveszett a Napistennel!
—Persze, na és?! Mit érdekel ez téged?! Ez az ő dolguk, nekünk nelliknek ehhez egyáltalán semmi közünk, jobb ha még csak nem is gondolkozol ilyesmin. Ez hogy az istenek közül ki kire haragszik, az ő dolguk, őket kell érdekelje. Nem miránk tartozik. Naná hogy nem miránk tartozik, és a leghelyesebb ha tényleg kimaradunk az istenek viszálykodásából amennyire csak lehetséges, mert nehogy még véletlenül is megharagítsuk valamelyiküket... Annak nem volna jó vége ugyebár. Szerencsére ennek nincs is semmi akadálya, mert még ők az istenek is azt mondják hogy nekünk nelliknek semmi közünk az ő nézeteltéréseikhez, nem ránk tartozik, nem a mi dolgunk, nem kell törődnünk effélével... Az a lényeg, hogy bennünket nelliket mindegyik isten szeret, és úgy döntöttek, hogy Vá isten vezetésével idejön egy csomó isten, akik felvirágoztatják az országunkat, megajándékozva bennünket egy rakás nagyszerű isteni leleménnyel, tudással, fegyverekkel, mindennel, még isteni gyümölcsökkel is, és természetesen segítenek a morik elűzésében! E hajó s minden csoda rajta, az ő terveik alapján készült. És láthatod hogy milyen hatékony! Azt meg még nem is mondtam, amióta itt vannak az istenek, annyi buf magvat ehetünk, amennyit csak akarunk, mert hála nekik, van belőle tömérdek, márpedig az nagyon finom, biztos te is szereted, na majd mindjárt adok is neked belőle, amennyit csak óhajtasz!
—Te tényleg azt állítod, hogy az istenek itt járnak-kelnek közöttünk?!
—Még szép hogy ezt állítom, hogy is ne állítanám, amikor én magam is hónapok óta az egyik isten felesége vagyok, akinek Vé a neve! Igaz persze hogy csak az egyik legcsekélyebb felesége, de ez így is hihetetlenül nagy dolog ám, ugye ezt nem kell bizonygatnom! Az előbb említett Ília nevű papnő különben épp e Vé isten első felesége, mármint a nellik közül az első felesége, azaz mindent amit mondtam elhihetsz az utolsó szóig, mert személyesen ismerem Íliát, és nekem is egy isten a férjem, akit naponta láthatok, átölelhetek, beszélhetek vele! Egészen biztos hogy láthatod majd magad is őket, sőt, ez el se kerülhető, mert a szárnyadat is egy isten fogja meggyógyítani! Akarommondani, egy istennő.
—Mikor?!
—Hát, ahhoz egészen biztos hogy el kell jussunk az Istenek Szigetére... Nem tudom ez mikor lesz, talán holnap vagy holnapután... Na de addig már csak kibírod! Most előbb még le kell vadásszuk ezeket a piszok morikat, nehogy egy is kiússzon a partra, aztán ott kellemetlenkedjék nekünk...
—Igazad van, dögöljön meg mind! De kár hogy én nem lőhetek rájuk! Nincs itt még egy szabad íj nekem is?!
—Talán akadna, de mire mennél vele, ezek is olyan íjak amiket az istenek terveztek, nem tudnád még kezelni őket... Ha segíteni akarsz és ártani a moriknak, akkor állj ide a korláthoz és figyelj, s ha látsz egyet szólj, hogy merre kell lőni a katonáinknak!
—Jól van! És nézz csak oda, máris látok egyet, ott úszik ni, van már benne három nyílvessző is, de még mindig nem akar megdögleni, olyan szívós!
	Amerre mutatott, ott valóban egy mori úszott, vagy inkább verdesett a víz felszínén, ami már vöröslött körülötte. Most még több nyílvessző is repült felé, de csak az egyik találta el, átfúrva a szárnyát. Felkiáltott a fájdalomtól.
—De hiszen ez nő! - ámult Zui az éles hangot meghallva.
—Nekem mindegy, gyűlölöm a mori nőket is!
—Nos, végeredményben... - bólogatott Zui, majd hirtelen felkiáltott:
—Erre egyelőre ne nyilazzatok többet, mert nekem valami gyanús! A mori hajókon nem szoktak nők utazni, csak egészen kivételes esetekben! Például ha valami nagyon magas rangú nő, hercegnő... Bár még az is ritka náluk... de ha ez egy olyan mori nő, talán jó lesz túsznak, fogolynak, akárminek! Megnézem közelebbről! - kiáltotta, azzal szárnyra kapott, s a mori fölé repült.
	Természetesen nem akadt egyik hajó fedélzetén se olyan nelli, aki merészelte volna felülbírálni azt a parancsot, amit valamelyik isten felesége ad ki! Igaz ugyan, hogy a nelli társadalomban egy közönséges nő helyzete csak alig egy picivel volt jobb mint a rabszolgáké korábban, amíg a rabszolgaság el nem töröltetett, na de akkor is voltak kivételek - a papnők. Azoknak mindenki engedelmeskedett. Arról meg semmiféle vita nem lehetett, hogy aki most az istenek akár legjelentéktelenebb felesége is, még az is messze magasabb rangú, mint akármelyik papnő, vagy maga a főpap is! Az olyan nő, az nem egy „közönséges” nő! Esze ágában se volt egyik nellinek se megkockáztatni, hogy megharagítja valamelyik Isteni Feleséget, aztán hamarosan felkeresi őt maga az isten, egy kis cseppet se barátságos elbeszélgetés végett... Teljes képtelenségnek tartotta bárki nelli is, hogy bármi is ne úgy legyen, ahogy azt egy Isteni Feleség parancsolja!
	Arra a morira tehát nem lőttek többet, minek is, akad más célpont...
S amikor a mori fölé ért Zui, nem is kellett hogy sokat vizsgálgassa, máris így kiáltott:
—Te vagy az, Tumma?!
—Zui?! Te vagy az?! Tudsz újra repülni?! Igen, Tumma vagyok, kérlek, ne bánts, segíts rajtam! Ne öljetek meg!
—Segítek rajtad. A végső szót persze az istenek mondják majd ki, de segítek! - azzal visszaszárnyalt a Ványára, és szólt, hogy dobjanak kötelet a mori nőnek is. A katonák megtették, mert nem akartak ellenkezni egy isteni feleséggel, bár Zui hallotta, hogy többen is morognak a dolog miatt.
—Fogjátok fel úgy, hogy ez a mori az én foglyom! Amúgy meg, bár nem tartozik rátok, de elárulom, hogy ez egy kivételesen jó mori. Amikor a morik foglya voltam, ez a nő egészen jó barátnőm lett, már persze a lehetőségekhez képest... Mindenesetre, nem kínzott, nem vert, adott ennem azon felül is amit a gazdám odalökött nekem, igyekezett megkímélni mások verésétől is, ha mégis megvertek, gyógyítgatta a sebeimet... Szóval, azért a morik se mind vadállatok, nekem elhihetitek mert én voltam a foglyuk! Ettől persze még én is gyűlölöm őket úgy általában, és biztos is hogy százból kilencvenkilenc nem érdemel kíméletet, de nagy ritkán azért akadhat köztük olyan, akit nem okvetlenül muszáj elpusztítanunk.
—Na de akkor is, mi lesz vele itt köztünk, semmi helye a nellik közt egy morinak! - morogta az a nelli, aki a legközelebbi Katyusa tűzmestere volt.
	Zui a vállát vonogatta.
—Mit tudom én, hogy mi lesz vele, ezen én nem agyalok semennyit se, mert ez már nem az én dolgom! Hiszen hogy is lehetne az én dolgom, amikor én csak egy nelli nő vagyok! Majd azt hogy mi legyen Tummával, eldöntik az istenek! A férjem, Vé, vagy maga Vá isten... Akármit is döntsenek, én abban megnyugszom majd, mert ők bölcsebbek mint én, hiszen istenek, s az akkor már nem is az én felelősségem lesz. Én azzal hogy kimentettem Tummát, és szót emelek érte az istenek előtt, megteszem a kötelességemet iránta, azért mert ő jó volt hozzám egykor, de ami ezután lesz, az már nem rám tartozik! Végeredményben ő is csak jó volt hozzám, szót emelt értem amikor tehette, de nem szöktetett meg a fogságból. Én is tehát szót emelek érte, ám ha az istenek nem kegyelmeznek meg neki, azellen mit se tehetek, de nem is akarok tenni!
	Mire ezt elmondta Zui, addigra Tummát is felhúzták a Ványára. A nő igencsak rozoga állapotban volt. Csontja ugyan nem törött, de számos helyen átlyuggatták a szárnyát a nyílvesszők, egy nyílvessző pedig keresztülfúrta a bal combját - hátul állt ki a tolla, elöl a hegye. Jajgatott is keservesen.
—Ne aggódj, nemsokára elmúlik a fájdalmad! - vígasztalta őt Zui, és valamivel lelocsolta a sebeket. És valóban, néhány pillanattal később azt se érezte a mori nő, hogy Zui kihúzza a combjából a nyílvesszőt!
—Hát ezt meg hogy... milyen varázslattal...! - nyöszörögte.
—Valóban varázslattal tehettem meg, varázsszerrel, amivel ugyanis a sebedet kezeltem, nem más mint isteni pisi! Bizony ám! A mi isteneink olyan hihetetlenül hatalmasok és szentek, hogy még a pisijük is ilyen csodálatos és értékes anyag! Adok belőle inni is neked, tessék, idd meg bátran, jót fog most tenni neked, mert sok vért vesztettél, de ez jó sós, segít neked, ráadásul még finom is!
	A nő valóban mohón kortyolta az italt.
—Nagyon köszönöm...
—Szóra se érdemes, te is jó voltál hozzám. Bár azt kell mondjam, csalódtam is benned, mert azt nem képzeltem, hogy csatába vonulsz ellenünk.
—Dehogyis vonultam, eszem ágában se volt! Nem is divat nálunk moriknál, hogy a nők hajóra szálljanak, nem azt mondom hogy tilos vagy példa nélküli, de ritka, és a férfiaink nem nagyon szeretik! De tudod az úgy volt hogy most nagyon belelkesültek hogy sok kincset lelnek majd a szigeteteken, és küldtek minden hajóval írnokot is, hogy számbavegye a zsákmányt majd, de indulás előtt az egyik írnok gutaütést kapott a nagy melegtől, vagy nem is tudom, nekem azt mondták gutaütés, de lehet persze hogy nem az volt... mindegy, szóval meghalt, kellett találni helyette valakit hamarjában, de nem volt már senki aki jól tudott írni és olvasni, én viszont igen, én tudok, még ha nő vagyok is, így engem tettek a hajóra írnoknak! Mert egyáltalán senki más nem akadt már aki alkalmas lett volna, csak ha iderendelnek valakit egy másik városból, de azt nem akarták, akkor el kellett volna halasztani az indulást, de minél előbb indulni akartak, a zsákmányért, és még jó szél is fújt akkor... Tehát engem tettek meg helyette írnoknak. Én meg nem mertem tiltakozni, de bevallom nem is jutott eszembe hogy tiltakozzak, mert miért is, nem azért megyek hogy gyilkoljak, én csak összeszámolgattam volna hogy mi mennyit ér, meg leveleket írogattam volna az alkirálynak meg ilyesmi... Kérlek szépen, ne ítélj el, eszembe se jutott volna hogy bármelyikteket is megöljem! Nem vagyok én olyan! Tudod te is hogy az nem az én szokásom, hiszen ismersz! Még fegyverem se volt, nekem nem kardot kellett volna forgatnom, hanem az íróeszközeimet!
—Hiszek neked. Aludj most, rád fér!
—De az istenek... azt mondtad valami isteni pisit adtál... ezt hogy értsem...
—Szó szerint. A mi isteneink eljöttek közénk, ők segítettek e hajó megépítésében is. Sorsodról a végső szót ők mondják majd ki. Majd ha ráérnek. Most tényleg jobban teszed, ha itt e szegletben meghúzod magadat addig. Támaszkodj ide ehhez az oszlophoz és aludj!
—Nem tudok, félek!
—Az csak neked rossz, mert most biztos nem te vagy a legfontosabb gondja az isteneinknek...

	Ebben biztos igaza volt Zuinak, ennek ellenére, amikor férje, Vé megtudta a dolgot, mintegy két órával azután hogy Tummát kihúzták, odasétált, és szemrevételezte a foglyot. Vele volt Ília is. Tumma mellett várt rájuk Zulli is, egyrészt mert őrizte Tummát, másrészt mert amúgyse volt fogalma se róla, hova menjen, mi lesz vele most, hogy megmenekült... Különben is arra várt, hogy hátha igaz amit Zui mondott neki, és az istenek meggyógyítják a szárnyát!
	Amikor megtudta hogy épp Ília szerencséltette meg őt a látogatásával, az az Ília, akit Zui olyan nagyon feldicsért neki, akinek a szavára még az istenek is alászálltak az égből, hát nem győzött hajlongani előtte.
—Ne előttem hajbókolj, mert igaz ugyan hogy ez nagyonis kijár nekem, de nem ám akkor, ha jelen van egy isten is, ő, a férjem! Előtte mutasd ki a hódolatodat, ő az isten, nem én! - mondta neki a papnő.
—Inkább mégse hajoljon le, jobban látom az arcát ha áll. - felelte Vé.
—Minek azt látnod, tetszik talán?
—Hát, szó ami szó, ritka helyes kislány az már biztos is... de ha ezzel azt akartad tudakolni, azon gondolkodom-e hogy őt is feleségül vegyem, akkor a válaszom az, hogy bár tényleg nagyon tetszik, de ugyebár mégse vehetek feleségül minden szép nőt. Ellenben valóban megfordult a fejemben a gondolat, hogy talán nem volna rossz ötlet mégegy feleség, de azt úgy gondoltam, hogy esetleg, és csak talán, szóval ez nem biztos döntés a részemről, csak amolyan kósza ötlet, szóval, őrá gondoltam! - mutatott Tummára. Aki persze semmit nem értett Vé beszédéből, aki az emberek nyelvén társalgott Íliával. Természetesen, szavait Zulli se értette.
—Mori feleséget akarsz magadnak?! - ámult Ília.
—És miért is ne... Sokkal inkább illik hozzám méretben, mint egy nelli lány, ugyanakkor neki is van szárnya, még ha nem is tud repülni vele, szóval különleges! Na de ez olyasmi amit nem dönthetek el még én se, ebben a cár kell kimondja a végső szót, az engedélyt, mert ez valóban biztonsági kockázat. Ugyanakkor viszont, nem én kezdtem ezt hogy fogadjuk be, hanem Zui, és ha már megmentettük, valami mégiscsak kell legyen vele, vagy nem? Azt viszont nem hiszem hogy a nellik szívesen látnák őt a szigeten kívül, valamelyikük úgyis megölné bosszúból. Annak se lenne jó vége ha kitennénk a partra valahol - valószínűleg vissza se jutna az övéihez a vadonon át, de ha mégis, azonnal kényelmetlen kérdéseknek lenne kitéve, miként is lehet az hogy egyedül ő élte túl a csatát, miközben mindenki más elpusztult a hódító flottából! Simán kinézem, hogy megvádolják árulással, aztán kivégzik, akár kínhalállal is! Szóval, akárhogy tűnődöm is, ha nem öljük meg, akkor muszáj a szigeten laknia. Ha pedig ott lakik, úgy a legokosabb, ha valakinek a felesége lesz. Ha meg feleség lesz, logikus hogy épp az én feleségem legyen, mert Zui is az én feleségem, aki ennek a Tummának amolyan barátnőfélesége, eleve ő is mentette meg! De ha van ellenvéleményed, szerelmem, bökd ki bátran!
—Végeredményben nincs ellenvéleményem, amit elmondtál, nagyon logikusan hangzik, csak bevallom neked, teljesen őszintén, hogy rohadtul utálom a morikat, ezt nem lehet szebb szóval mondanom, emiatt nem örülök ennek a fordulatnak! Különben is, sokkal erősebb nálam!
—Nem hiszem én azt, hogy vissza merne élni az erejével, nézz csak oda, most is milyen rémülten pislog felém!
—Hát hiszen én se attól félek hogy téged üt majd meg, mert megüthet az igaz, de abba te még nem fogsz belehalni, ellenben ő annál inkább, ha te visszaütsz neki akár egyszer is! Na de én, én bizony sokkal gyengébb vagyok...
—De te vagy az első feleség, ugye? Ő meg még csak nem is a harmadik vagy negyedik, hanem a nagyonsokadik lesz. Még Zui is sokkal előrébb lesz nála a rangsorban. Aztán meg, feltételezem hogy nem óhajt kivégezve lenni, holott annyi esze okvetlenül kell legyen hogy tudja, simán kínhalál lesz a sorsa ha téged megbánt. Nemhogy megüt, de ha akár csak megneheztelsz is rá! Légy te abban biztos, már most is, hogy nem tudja még a nyelvünket, de már e pillanatban is tudja hogy te hozzám tartozol és szeretlek!
—Akkor is utálom a morikat, nem tehetek róla.
—De ez állítólag jó mori. Zui mondta. Pedig Zuinak el is vágták a szárnyát, a tiedét meg azért mégse.
—Persze-persze... És félre ne érts, én nem tiltakozom, csak ellenszenves a gondolat a számomra.
—Értelek. De megemlítem azt is, nagyon jól jönne nekünk azért is, mert tőle pontosan megismerhetjük a mori társadalmat, szokásokat, mindent!
—Csakis ismételhetem az előbbi szavaimat: ezt mind elhiszem, de akkor se örülök a dolognak, na! Lehet hogy ez nem szép dolog, de előítéleteim vannak a morikkal szemben! Szerintem azonban nem is érdemes rám hallgatnod, kérdezd meg a cárt, és döntsön ő!
—Hát ha ennyire utálod a morikat, még ezt a nőt is, akkor szerzek neked egy kis örömöt szerelmem: megengedem, hogy megkínozzad!
—Micsoda?! Mit beszélsz?! Én nem vagyok olyan, mit gondolsz te rólam!
	Vé vigyorgott.
—Arra gondoltam, van nálam a cuccaim közt amivel a Ványára jöttem, egy nyelvtanító sisak, állítsd be Tumma fejméretére és pakold rá! Biztos lehetsz benne, soha még úgy nem szenvedett ez a gonosz mori nő, mint ahogy a felébredése után fog!
—Jó-jó na, elismerem, nem biztos hogy gonosz, és tulajdonképpen nem akarom én bántani, elhiszem hogy lehetnek a morik közt is kedvesek, szelídek... Csak bizalmatlan vagyok velük szemben!
—Hadd emlékeztesselek rá, ti se bántatok semmivel se szelídebben a törpikékkel, mint a morik veletek, amíg mi emberek ezt meg nem tiltottuk! Most meg képesek vagytok remekül együtt élni, nagy a kibékülés köztetek, még arra is rájöttetek, a törpikék egy egész sereg dolgot örömmel megcsinálnak amit ti utáltok, sőt még jobb minőségben is megcsinálják, s cserébe csupa olyasmit kérnek csak, ami nektek nem igazán nagy érték! Tehát megéri kereskedni! És egészen biztos, a morik kontinensén van egy rakás olyasmi, ami nektek nagyon jól jönne, és amit boldogan el is cserélnének veletek olyasmiért, amiből meg nektek van sok.
—Ebben is igazad van, de a törpikék nem is élnek igazából velünk, ők tényleg jobban szeretik a nedves őserdőket.
—Na de hiszen a moriknak is megvan a maguk kontinense.
—De ez a Tumma itt fog élni velünk! Sőt, a saját családomban, mint a feleséged!
—De ő csak egyetlen fő. Nem hiszem én, hogy sokat zavarkodna. Különben is, nézz csak rá, izzad hogy jobban se kell, majdnem jobban izzad mint én, pedig én se kedvelem ezt a döglesztő hőséget ami most van, pláne hogy még a levegő is ilyen párás... Szerintem Tumma az ideje java részét boldogan tölti majd a barlangokban, vagy a sziget magasabb területein, ahol hűvösebb az idő, szóval alig fogod majd látni. Épp azokra a helyekre azonban te úgysem szeretsz menni, ám e helyeken Tumma biztos hogy sok hasznos munkát végezhet nekünk.
—Ha hajlandó rá.
—De hiszen akkor sincs baj ha nem hajlandó, mert akkor vagy megöljük, vagy ha szelídebbek vagyunk, vízbe dobjuk és kész! Na, hozd csak a sisakot! Legalább időt nyerünk így, mert megtanulja a nyelvet, mire a cár kihallgathatja!
	Ília elment a sisakért, közben Vé azért beszélgethetett Tummával, mert ott volt Zui aki tolmácsolt köztük. Beszéd közben Tumma igencsak sápadt volt, le se tagadhatta hogy nagyon fél Vétől, mert hiszen szemmel látható volt hogy Vé valóban isten: egyáltalán nem volt szárnya, ugyanakkor viszont messze sokkal magasabb és erősebb volt, mint a legnagyobb mori férfi! És persze emberi ruhában volt, azaz olyasmiben aminek már az anyagán és minőségén is látni lehetett első pillantásra, hogy a király legügyesebb szövőmesterei se képesek olyan finom anyagot előállítani a moriknál! Egészen biztos tehát, hogy Vé egy isten!
	Vé közölte vele, a sorsáról maga Vá isten fog dönteni, ha azonban nem lesz kivégezve, akkor minden bizonnyal az történik a nővel, hogy az ő, Vé felesége lesz majd - természetesen ha óhajtja!
—Ebben az esetben azonban - folytatta Vé - szó sem lehet róla hogy valaha is elhagyd az Istenek Szigetét, hacsak természetesen nem valamelyik isten kíséretében, de egyáltalán nem biztos, hogy ilyen eset akár egyszer is előfordul majd az életedben! Sőt, ez majdnem biztos hogy lehetetlen!
	A nő élénken bizonygatta, hogy minden feltételbe habozás nélkül beleegyezik, csak hagyják meg az életét és ne bántsák, de különben is, az hogy egy isten felesége lehet, az neki nem büntetés hanem nagy öröm! Bár még nem tudja hogy ez mivel jár, de biztos benne, hogy csodálatos dolog lehet Isteni Feleségnek lenni!
—Naná hogy az! - morogta ezt vagy valami ehhez hasonlót több más nelli lány is, akik hallgatták ezt a beszélgetést és értettek mori nyelven netán. Az egyikük pedig még el is sírta magát, hogy milyen igazságtalanság ez, ő maga akármikor odaadná a hátralevő élete háromnegyedét is, hogy a maradék egynegyedben Isteni Feleség lehessen, s erre ez a hihetetlen szerencse ennek a rohadék morinak jut!
—Ez a mori nem „rohadék”, hanem olyan, aki jó volt valakihez aki a te fajtádból való! - szídta meg a leányt Vé. —Márpedig mi istenek úgy tartjuk, hogy a jóságot illik viszonozni! Van is nálunk egy közmondás erről: „Jótett helyébe jót várj”! Természetesen még így se biztos az hogy a feleségem lesz, sőt, hogy egyáltalán életben marad, mert hát azért az valóban nem kis dolog hogy valaki az istenek felesége legyen, pláne ha az a valaki az ellenséges népbe tartozik, de az is biztos hogy erről maga Vá isten kell döntsön, és semmi esetre se te!
—Bocsáss meg - borult a földre a leány - én ezt nem is úgy értettem, hogy én döntenék erről, meg se fordult a fejemben ilyesmi, csak irigykedem, nem tehetek róla, kérlek, de annyira szeretnék én is egy isten felesége lenni...
—Megértelek. És lehet is hogy lesz erre módod hamarosan, mert talán nem tudod, de új istenek jöttek közénk, nem is kevesen, többen mint ahányan mi eredetileg lejöttünk hozzátok, sokkal többen, s ezek közt akad számos férfiisten is, és már szóltunk is a királyotoknak hogy küldjön sok nőt a szigetre, akik közül ezen új istenek feleségeket választanak maguknak! Természetesen, semmi kifogásom ellene hogy te is ezen nők közt legyél, meg mindenki más is aki részt vett e csatában és nő, és könnyen lehet hogy kiválaszt téged is valamelyik isten. Erre komoly esélyed van mert nagyon csinos vagy. Sőt, hiszen már a nyelvünket is beszéled, ez is nagy előnyöd! De akkor se keseredj el ha nem lesz szerencséd ezúttal, ezesetben ugyanis igyekezz valami kiemelkedő hőstettet végrehajtani, az olyan nőt mi istenek készek vagyunk azzal jutalmazni, hogy valamelyikünk feleségül veszi. Sőt, bizonyos határok közt még arról is lehet szó, hogy a különösképpen nagy szolgálatot tevő nő maga választhassa ki, melyik isten felesége lenne! Gondolj bele, ez mekkora hihetetlen megtiszteltetés - nem hogy csak úgy simán feleségül veszi őt egy isten, de maga a nelli nő választhat közülük! Ez olyasmi, ami tisztességben még maga Ília se részesült, mert nem ő választott engem, hanem én őt, igaz persze hogy megkérdeztem hogy szeretné-e hogy a feleségem legyen, de hát úgyis tudtam hogy nem fog nemet mondani. S mégis, még arra is van mód hogy egy nő maga válassza ki, melyik isten felesége lesz! Na de mert ez tényleg oly elképesztően magas kitüntetés, hát ehhez valóban valami roppant hőstettet kell végrehajtani, mert gyáváknak nincs helye az isteni feleségek közt!
—De én gyenge vagyok!
—Ugyan már, mindegyiktek gyenge, aztán meg most már vannak isteni fegyvereitek, s hamarosan lesznek még jobbak is. De annak is lehetnek esélyei, aki félénk, nem kedveli a harcot, vagy ügyetlen hozzá. Tudjátok meg ugyanis, hamarosan iskolákat alapítunk, ahol istenek tanítanak majd benneteket, később meg az ott tanulók tanítanak más nelliket. S amikor már néhány éve tanult ott valaki, akkor az ilyen lányoknak fölöttébb megsokszorozódik az esélye arra, hogy egy isten feleségül vegye, mert hát gondolhatjátok, mi istenek csakis örülünk neki, ha a feleségünk okos, és nem egy üres köcsög csak a feje, amiben egy szál értelmes gondolat sincs! Szóval fel a fejjel, semmiről se késtél még le! De most azt akarom tudni, Tummának van-e férje a morik közt!
	A nő elsápadt.
—Tulajdonképpen van... Ha él még... De az nem az igazi!
—Nem értem, mi az ami „nem az igazi”?
—Hát az hogy van ugyan férjem, a mi papjaink összeadtak vele, de akkor se tartom igazából a férjemnek, mert egy részeges tahó! Minden pénzünket elitta, vagy eltékozolta szerencsejátékokra, és gyakran vert is engem. Hát milyen férj az ilyen, a férjnek nem ez lenne a dolga hanem hogy segítse a nejét, a családját... Na és épp ezért volt hogy amikor toborozták a legénységet erre a nagy kalandra, a tengeren túlra, akkor én is jelentkeztem, titokban persze hogy a férjem meg ne tudja, csak hogy szabaduljak tőle!
—Na de hiszen te nő vagy.
—Persze hogy az vagyok, és az is igaz hogy nálunk az nagy ritkaság hogy egy nő hajóra szálljon, még ha csak utasként is. Na de azért előfordul ilyesmi is, és főleg amikor ilyen messzire kell utazni, mert kell a nő a hajósoknak az útra is, meg azért is hogy itt aki e kontinensen letelepedik férfi, az tudjon valakivel összeházasodni, s lehessen gyermeke, mert azt már tudjuk egy ideje, hogy a nelli lányok sosem fogannak meg a mi férfiainktól.
—És miféle szakmára vettek fel téged az expedícióra?
—Hát, én tulajdonképpen orvos lennék, sőt, egész kiváló orvosnak számítottam a mi földünkön, de mert csak nő vagyok, nem alkalmaztak hajóorvosnak, hanem egy olyan hajóra tettek, amin már volt férfiorvos, neki lettem a segédje. Pedig állítom, az a bolond egy sarlatán volt hozzám képest, nem tudott az semmit! De nem derült ki a tudatlansága, mert nem történt sok betegség az úton, szerencsénk volt. Aztán amikor megérkezett a hajónk ide, a kontinens keleti partjához, gondoltam, elkezdek praktizálni, de ahhoz ház meg rendelő kellett volna, nekem meg nem volt szinte semmi pénzem, épp azon gondolkodtam mitévő legyek, amikor szóltak hogy megy a sereg ide e tó partjához, és kellenének doktorok. Elvállaltam, hogy pénzt keressek vele. Aztán alig értünk a tóparthoz, meghalt az egyik írnok, de én persze tudok írni, hogyne tudnék ha orvos vagyok, tudták is rólam tehát hogy tudok írni, s akkor a parancsnok szólt hogy szálljak fel a hajóra, mert én leszek az írnok... Na így kerültem én ide.
	Megérkezett ekkor Ília, hozta a sisakot. Meg se kérdezte Tummát, van-e kedve így nyelvet tanulni, csak rárakta a fejére...

Órákkal később azért felébredt a mori nő, akkor, amikor már majdnem visszaértek az Istenek Szigetéhez. És bár iszonyatosan fájt a feje, ez nem is lehetett vitás, de Vé úgy becsülte a nő viselkedéséből, hogy tulajdonképpen nem lehet sokkal erősebb a fejfájása, mint egy embernek lenne hasonló esetben! Nos igen, a morik feje majdnem akkora mint az embereké... úgy látszik ez sokat számít.
	Eddigre Zulli is megtanulta az „istenek nyelvét” a sisakkal, holott senki se parancsolta meg neki, de kérte hogy hadd tehesse. És sokkal jobban fájt utána a feje mint Tummának, s bosszantotta is ez alaposan Zullit... De nem sokáig bosszankodott, mert hamarosan hatalmas öröm érte: bár még alig lézengett a fejfájás miatt, máris úgy megtetszett az egyik újonnan érkezett embernek, hogy feleségül kérte őt! Zulli természetesen azonnal igent rebegett a leánykérésre, jóformán még be se fejeződött az de ő máris kimondta a válaszát... Na, ezek után azért a fejfájást is könnyebben viselte. Ő is Isteni Feleség már, mekkora öröm ez! Ezért tényleg érdemes volt elviselnie a fejfájást!
	Mert azt lehetetlen volt nem észrevennie, hogy az Isteni Feleségek egy külön kasztot képeznek a nelli társadalomban. Méghozzá igen magas kasztot! A saját szemével látta, hogy a nelli király mennyire alázatosan beszél mindegyik nelli nővel, aki Isteni Feleség! E nők ellenben igencsak fesztelenül válaszolnak vissza a királynak! No nem, nem szemtelenül, azt azért nem... Szó sincs róla, hogy megaláznák a királyt... Ez nem volna bölcs dolog egy Isteni Feleség részéről se, mert tudják hogy a nelli király nem az ellenségük, sőt, kifejezetten jó a viszony Vá isten és a nelli király közt! De azért akkor is, hát úgy beszélnek a királlyal, mintha az is egy volna közülük, valami nő, a szomszédból, és egyenrangú volna velük! Hát ilyen se volt még soha, hogy egy nő ilyen stílust megengedhessen magának a királlyal szemben, még ha egy főpapnő teszi meg ezt az is szemetszúrt volna!
	Igen-igen örült tehát Zulli, amikor egy isten megkérte a kezét, mert ezáltal ő is e kiváltságos kasztba kerülhetett!
	Azt is látta azért, az Isteni Feleségek élete nem csupán játék és henyélés! Látta hogy bizony dolgoznak ám szorgalmasan! Többnyire csupa olyasmit, amiből ő semmi se értett. Kérdezte is erről bátran Íliát, s a papnő elmondta neki, hogy jól látja, itt bizony szorgalmas munka folyik! Arról van ugyanis szó, hogy egy feleségnek természetesen mindent meg kell tennie amit a férje óhajt tőle, ez mindigis így volt a nellik közt, nincs tehát mit csodálni azon, hogy egy Isteni Feleségnek természetesen azt kell tennie, amit az ő isteni férje mond neki! Ez nyilvánvaló és magától értetődő, el se lehetne képzelni olyasmit, hogy másképp legyen! Itt a szigeten tehát jobbára az isteni feleségek dolgoznak, férjeik csak nagyon ritkán, akkor, ha a munka nyilvánvalóan túl nehéz volna a kis nelli s a még kisebb törpike nőknek. Munkából mindazonáltal nincs nagyon sok, mert az élelmet naponta hajókkal elszállítják nekik a király alattvalói, azt tehát nem kell megtermelni, holott nyilvánvalóan az lenne a legnehezebb munka. Házakat se kell építeni, hiszen az övék maradt a királyi palota, meg minden más is ami a szigeten eddig épült, s ami oly rengeteg, hogy eddig a tizedét se lakták be, sőt, a századát se. Ami munka tehát akad, az nagyjából csak az, hogy rendben tartani a saját lakhelyüket, kitakarítani, összegyűjteni az isteni pisit és kakit amit szintén elszállítanak a király szolgái naponta, sütni-főzni ha esetleg szükséges, és kimosni a saját ruháikat meg a férjeik ruháit. De ez se vészes, mert már lett építve e célra is egy varázslatos gép, a mosógép, amit a titokzatos „elektromosság” nevű isteni erő hajt, ami erőt pedig a Gőz Szelleme állít elő. E szellem rengeteget zabál, fát, szenet, mindent ami el tud égni, ezt tehát biztosítani kell neki, azaz állandóan tüzelni kell neki egy roppant kazánban, ezt is az isteni feleségek végzik, tulajdonképpen ez a legnehezebb munka, de még ez se olyan igazán nehéz, mert bár a munka valóban nem könnyű, de nagyon sokan vannak rá, és még e munkát is segíti már néhány gép. Ezenfelül, ide nem is kell sok nelli nő, csak néhány, felügyelőnek, jobbára ugyanis a törpikék dolgoznak ezzel, ők kifejezetten élvezik is hogy „tüzeskedhetnek”, mert nagyon szeretik a tüzet, náluk ugyanis az nagy kincs volt mindig, most meg örülnek hogy ők a tűz urai! Ráadásul a meleget is ők bírják a legislegjobban, főleg mert kicsik, meg aztán hozzá is szoktak az őserdők mélyén. Ez a fajta meleg azonban ami itt van, a „tüzeskedés” közben, száraz meleg, ezt meg aztán ők a törpikék pláne nagyon élvezik, mert az őserdő mélyén csak párás, nyirkos meleg érte őket mindig, ez tehát valami új élmény nekik. A gőzkazán környékén lett csinálva egy meleg vizes medence is amiben bármikor felfrissülhetnek, ezt is imádják, hiszen ez pompás szórakozás, mert meleg vizes fürdőt eddig sosem élvezhettek.
—Akkor a többi isteni feleség mit csinál? - kérdezte Zulli.
—Hát, amikor épp nem játszanak meg szórakoznak, akkor tanulnak. Van mit tanulniuk bőven, az istenek azt mondták, élete végéig se tud a legokosabb isteni feleség se megtanulni annyit, hogy annyit tudjon amennyit az istenek legbutábbika is! Aztán meg, mindig amikor az istenek kitalálnak egy új gépet vagy fegyvert, abból az első példányt, vagy akár az első néhányat is, itt a szigeten építjük meg, s akik megépítik, azok bizony mi vagyunk, mi Isteni Feleségek, természetesen az istenek tervei alapján kell dolgoznunk, az ő felügyeletük alatt! De ez megintcsak olyasmi, hogy nem igazán nehéz, és inkább szórakozás mint munka, mert izgalmas, és megtisztelő is hogy mi részesedünk elsőként az istenek tudásából. De persze, felelősségteljes ténykedés ez azért, szóval mégis tekinthetjük eképp munkának.
—Érdekes lehet erre az élet!
—Hajaj, de még mennyire!
—Milyen jó is lehet istennek lenni! - sóhajtott fel Talléna, az a leány, aki még a Ványa hajón amiatt irigykedett, hogy ő még nem Isteni Feleség, de Tumma, a mori nő, jó eséllyel az lesz.
—Szeretnél isten lenni? - kérdezte tőle Ília.
—Nehogy azt mondd hogy még arra is volna mód, hogy ne Isteni Feleség legyek, de magam is isten! - hökkent meg a leány.
—Hát ugye... arról természetesen valóban nem lehet szó, hogy olyan „igazi” isten legyél, mint mondjuk a férjem. Na de az isteni létben nem az a legfontosabb, hogy milyen a testi alakja annak aki isten, hanem a hatalom! És azt gondolom te is látod, hogy nekünk, Isteni Feleségeknek nagy a hatalmunk! Az enyém a legnagyobb, természetesen, mármint az igazi istenek után... de elárulom neked, aki kivételesen okosnak és rátermettnek bizonyul, az az Isteni Feleség nem sokban különbözik a többi nelli előtt az igazi istenektől, mert amikor azok idejönnek a szigetre hozni vagy vinni valamit, többnyire nem is találkoznak az igazi istenekkel már, csak velünk, Isteni Feleségekkel! De közülünk se akárkivel! Ne tévesszen meg téged a látszat, ez a mostani egy egészen kivételes alkalom, mert nagy csatából térünk vissza, fényes győzelmet aratva, ez tehát az ünnep ideje. Általában azonban az úgy van, hogy egy közönséges nelli, aki idejön valami hajóval, a színét se látja egyetlen istennek se, legfeljebb elvétve, a távolból! De már azt is csak nagy-nagy szerencsével! A mi isteneink, jobb hogy tudod, elég magányos alakok, mondhatnám szinte már-már mogorvák, persze nem a feleségeikkel, azokkal kiváltképpen kedvesek, de nem sűrűn érzik szükségét, hogy szóba elegyedjenek a többi halandóval! Néhány Isteni Feleség van megbízva azzal, hogy a kapcsolatot tartsa köztük és a többi nelli közt, azok számára tehát akik nem Isteni Feleségek, vagyis minden más nelli számára, tulajdonképpen mi vagyunk az istenek, vagy legalábbis majdnem-istenek, mert a mi szavunk a számukra ugyanaz mint az istenek szava, és szó se lehet róla, hogy ne engedelmeskedjenek! Mert ha mégse, hát elkezdünk panaszkodni az isteneknek, és akkor... Hát hogy akkor mi lesz azt nem tudom, mert ilyen eset még nem is volt, de hogy semmi jóra nem számíthat akkor az akire panaszkodunk, abban biztos lehetsz, és biztos benne mindenki más is! Nyilván te se mernél ellenkezni ha mondanék neked valamit, s így van ezzel az összes többi nelli is! Amennyiben tehát abban a hihetetlen szerencsében részeltetnél hogy magad is Isteni Feleség légy, akkor ha kellőképp rátermettnek találtatsz, érezheted majd a hatalom isteni ízét, mert könnyen előfordulhat, hogy ki leszel nevezve valami efféle kapcsolattartói munkakörbe, pláne ha magad is szeretnéd!
—Nagyon szépen köszönöm, hogy felvilágosítottál erről, Ília, és persze hogy nagyon szívesen lennék „kapcsolattartó”, mert a hatalom valóban vonzó eszme és érzés, de anélkül is szívesen lennék Isteni Feleség! Ám megbocsáss hogy most ellenkezek veled, de el kell mondjam neked, szerintem mégsem a hatalom a legcsodálatosabb abban, ha valaki isten lehet! Mert az valóban nagyon jó, ebben igazad van, nem vitatom ezt én se, de úgy vélem, van ami még annál is jobb!
—Hát ugyan mi?! - ámult Ília. Ami őt illette, el se tudott képzelni ennél csodálatosabbat...
	És Talléna most épp erről kezdett beszélni.
—Azt hiszem te amiatt tartod a hatalmat a legcsodálatosabb isteni képességnek, mert papnő voltál, illetve vagy is, aki pedig papnőnek megy, vagy szeretne az lenni, többnyire épp a hatalmat vágyja a legjobban! Én azonban... én... de ó jaj, hiszen amire én leginkább vágynék, az sajnos tényleg teljesen lehetetlen...
—Azért ha már belekezdtél, bökd ki mégis!
—Hát jól van, elmondom, reménykedem benne nem tartasz majd annyira szemtelennek hogy megbüntess érte... Szóval, persze, ismétlem, én magam se kétlem hogy a hatalom remek dolog, de ami a legcsodálatosabb a szememben, hát az mégsem ez! Vagy legalábbis nem az a fajta hatalom, amit a hatalom-szó alatt érteni szoktak! Hanem... hanem a Teremtés!
—Mit értesz teremtés alatt? - kérdezte szakszerűen, s figyelmes tekintettel Ília.
—Hát, hát izé... alkotni valami újat ami még nem volt, nem létezett... Valami teljesen újat... Valami olyasmit, ami... ami belőlünk született, a mi gondolatainkból... de mégse olyasmire gondolok mint egy agyagkorsó, mert bár annak létrehozása is teremtés, de, de... szóval, az nem él, azt ismerjük tökéletesen... de én olyasmire gondolok, mint mondjuk egy élőlény... ami már viselkedik... Vagy nem is tudom hogyan mondjam... akár egy egész világ is... szóval, hogy mi alkotjuk meg, de vannak saját... saját... törvényei... szokásai... vagy hogy mondjam... amit azután felfedezhetünk... nehéz ezt kifejeznem, pedig annyira nyilvánvaló előttem, csak nem tudom szavakba önteni... valójában egész picike gyermekkorom óta is pedig már ez után sóvárogtam...
—Fogalmazhatok-e úgy - szólt Ília, láthatóan maga is keresve a megfelelő szavakat - hogy te valamiféle bonyolult rendszereket szeretnél alkotni, amiket bár te teremtesz meg, de amelyeknek nem jósolhatod meg előre teljesen a viselkedését?
—Hát talán, bár bevallom neked, nem vagyok benne biztos hogy pontosan értem, mire gondolsz.
—Ezesetben pont annyira értettél meg engem, mint én téged! - nevetett a papnő. —Na de sebaj, majd most mindjárt elvezetlek valakihez, aki talán jobban megért téged.
—Kihez?
—Természetesen egy istenhez. Úgy tudom tudsz már az istenek nyelvén, tehát gyere csak!
—De miért megyünk oda?!
—Hé, ne riadozz, nem fog téged megkajálni... De mi istenek... akarommondani, mert én mégse vagyok isten, szóval, az istenek, úgy vettem észre, szeretik azokat a nőket, akiknek az érdeklődése különleges! Vagy úgy általában, akik bármi szempontból különlegesek. Ilyesmi lehet a különleges szépség is, természetesen, aminek roppant előnye hogy azonnal látható, ellenben nagy hátránya hogy a legnagyobb szépség is megfakul idővel... Akinek azonban a viselkedése, érdeklődése különleges, na az jóval nehezebben vehető észre, ellenben jóval tartósabb is! Hátha szerencséd lesz, és felfigyel rád az isten akihez vezetlek! Ez nekem is jó volna, mert ekkor te egy olyan Isteni Feleség lennél, aki kifejezetten épp nekem igen nagy hálával tartozik, amiről remélem nem feledkezel majd el...
—Persze hogy nem, persze, persze, életem és halálom a tied!
—...másrészt ha megkedvel téged az isten, akkor ő az isten is biztos hálás lesz nekem emiatt, ami még sokkal hasznosabb nekem! Nem mintha ne becsülnének engem az istenek amúgy is, mert persze hogy becsülnek ha a kedvemért méltóztattak leszállni az égből, de ugye nem árt fokozni is az istenektől jövő megbecsülést, ha erre alkalom kínálkozik. Szóval gyere!
	Talléna ment, szívdobogva... És Ília Mán úrhoz vezette őt.
—Hoztam neked egy nőt, aki talán egy újabb feleséged lesz! - mondta Ília az istennek hihetetlenül fesztelen stílusban.
	Mán úr mérgesen nézett fel. Mint majdnem mindig, most is az egyik számítógépe előtt ült, és programozott valamit.
—Van már elég feleségem... Tudom, tudom hogy csak jót akartál, ne mentegetőzz, de tényleg van már elég. És azt is sejtem, ez valami barátnőd lehet vagy ilyesmi, ha egyszer magad vezeted elém, hogy így szerezz protekciót neki. És tényleg nagyon csinos is. De akkor is van már... izé... A csudába is, azt sem tudom már hogy hány feleségem, mert annyi. Vidd valamelyik új istenhez, akik most jöttek, náluk talán sikere lesz.
—De én nem véletlenül vittem épp hozzád, mert bár ő, akinek Talléna a neve, természetesen szívrepesve lenne akármelyik isten felesége is, ez nyilvánvaló, de nekem úgy tűnik, ő épp melletted lenne a legboldogabb, amint te is nagyon örvendenél neki, mert bár nem teljesen biztos, de arra gyanakszom, az érdeklődési köre hasonló a tiedéhez!
—Na ne tréfálj, én programozó vagyok, és szerintem még te magad is alig sejtesz valamit ennek lényegéből, amivel persze nem megsérteni akarlak, egészen természetes hogy fogalmad sincs erről a tudományról, de az is biztos hogy ennek az új lánynak még annyi se!
—Természetesen rém tudatlan vagyok a te isteni tudományodban, ez így igaz, de nem is szükséges hogy elmélyedjek benne. Olyan szinten semmi esetre se mint te, Mán isten! Én sosem titkoltam hogy engem a hatalom érdekel, hatalmam meg már van bőven, mert már Vá isten is az egyik legfőbb bizalmasának tart engem, eképp bizonyos határok közt még némely isteneknek is... izé... hát ha nem is parancsolok, de ha mondok valamit, nem gyakori hogy ellenkeznének! Nekem ennyi bőven elég is, nem vágyom többre. Talléna azonban nem hatalomra vágyik, hanem egészen másra: teremtésre!
—Teremtésre?!
—Aha, ugye hogy felfigyeltél erre! Magától mondta! Azt mondta, az isteni létben a legcsodálatosabb az lehet, hogy az isten teremt valami újat ami még nem volt, amit ő maga alkot meg, de aztán az viselkedni is kezd... vagy valami ilyesmi, lehet hogy nem idézem teljesen pontosan a szavait, de szerintem ő maga se tudta pontosan kifejezni amire gondolt, lényeg az hogy nekem Talléna szavai nagyon ismerősen csengtek, mert jó az emlékezőtehetségem, és eszembe ötlött hogy nem is olyan régen te miként lelkendeztél, amikor azt magyarázgattad, hogy az a titokzatos valami, amit te művelsz, a „programozás”, amiről én valóban nem tudom hogy mi, az a legcsodálatosabb isteni érzés, mert a programozó az aki a leginkább érezheti istennek magát az összes emberek közt, mert a programozó teremt valamit, ez igazi alkotás, a programok, ha kellően bonyolultak, már viselkednek valamilyen szinten, a programozó szabályokat alkot, rendszereket tervez... Vagy valami ilyesmi. Nem emlékszem minden szavadra mert soká beszéltél, de remélem legalább amit eddig idéztem, azt pontosan mondtam.
—Ez szóról-szóra így van, jól jegyezted meg! Ez a kislány tehát programozó szeretne lenni?! - és le se tagadhatta volna, hogy máris messze nagyobb figyelemmel mered Tallénára.
—Azt nem mondta hogy programozó, hogy is mondhatta volna, hiszen még nekem sincs fogalmam se róla mi az, de szerintem nem fogja bánni ha kiképezed annak, mert ha ez érdekli őt, a teremtés, az újat alkotás, akkor az épp neki való tudomány.
—Azért ez akkor se ilyen egyszerű, mert a programozás nagyon komoly tudomány, sokáig kell tanulni hozzá, rengeteget, az bizony tényleg annyira komoly tudomány hogy még az istenek közül se mindenki alkalmas rá, szóval, itt aztán tényleg annyi de annyi sokat kell tanulni...!
—Kész vagyok rá! - kiáltotta lázasan csillogó szemmel Talléna, és amennyire tőle tellett, ki is húzta magát. Hátha Isteni Feleség lesz belőle...
—Örülök a lelkesedésednek, de még az se elég ehhez, mert a lelkesedés, ha nincs mellé kellő tehetség, igen hamar semmivé foszlik.
—Mivel bizonyíthatnám, hogy... hogy...
—Hát... Talán... Na jó, figyelj ide! Nem tagadom, megtetszettél, mert nem elég hogy csinos vagy de ha tényleg érdekelne téged az én tudományom, akkor nagyon boldog lennék, mert olyan feleségem lehetnél, aki nem csak arra méltó hogy akkor keressem a társaságát amikor... ehm... szóval nem csak az ágyban. Na de ehhez tényleg kell ész is, nem is kevés... Tehát, felteszek neked egy kérdést, aztán lássuk, miként válaszolsz rá! Előre szólok, a feladatnak több megoldása is lehetséges, nemcsak az fontos tehát hogy megoldd, hanem az is milyen módon, s persze mennyi idő alatt! Figyelj tehát, mondom!
—Hallgatom!
—Van egy nagy halom fapálcika előtted. Különböző hosszúságúak. Lehetnek persze köztük olyanok is amik véletlenül épp egyforma hosszúak. Az a feladatod, hogy ezeket pakold egy sorba, egymás mellé, hosszúság szerinti növekvő sorrendben! Vagy csökkenőben, nekem mindegy, mert ha az egyik irányban növekvő, a másikból csökkenő lesz a sor, ez ugye nyilvánvaló. Miként fognál hozzá e feladat megoldásához, úgy, hogy lehetőleg minél hamarabb végezz vele?
—Huh... - tűnődött el Talléna, és még egy verítékcsepp is kigyöngyözött a homlokán, holott nelli fogalmak szerint nem is volt nagyon meleg az időjárás most, sőt majdnem hűvös. De nem is a félelemtől verítékezett, inkább az izgalom miatt. Ha erre az egyetlen kérdésre jól válaszol, egész életére megcsinálta a szerencséjét! Ha azonban rosszul, élete végéig bánkódni fog!
—Talán, talán...
—Na csak ki vele, halljuk! Megnyugtatlak, az még nem tragédia ha az első válaszod rossz lesz, az csak a baj ha hosszú időn át nem támad semmi jó ötleted!
—Hát izé... mondjuk, megkeresem a legrövidebb pálcikát először...
—Hogyan?
	Talléna már majdnem rávágta, feltúrja a halmot s megnézi sorra mindet, de idejében rájött, ezt a választ biztos nem fogadja majd el az isten. Mert azonnal azt mondja majd, hogy az a halom akkora, hogy úgyse emlékezhet mindegyik pálca hosszára.
—Hát, gondolom jó sok pálcáról van szó... - kezdte.
—Rengetegről. Eszméletlen mennyiségről. - bólintott Mán.
—Akkor jól gondoltam! - sóhajtott magában Talléna, s örült hogy nem mondta ki az előbbi kósza ötletét.
—Akkor meg csak azt tehetem, hogy megfogom az egyik pálcát, mindegy melyiket, aztán egy másikat is és összehasonlítom őket. Amelyik hosszabb, azt félredobom egy újabb halomba, a rövidebbet pedig összehasonlítom egy harmadikkal amit kiveszek az eredeti halomból, s ezt ismétlem amíg az eredeti halom el nem fogy. Mire a végére érek, biztos hogy a legrövidebb pálca marad a kezemben.
—Idáig remek! - biztatta a leányt Mán úr.
—Ekkor ezt a legrövidebb pálcát félreteszem oldalra, ahova sorba akarom rakni a pálcákat hossz szerint, majd a halomból megint veszek két pálcát összehasonlítani, azaz ugyanazt csinálom mint az előbb, hogy megleljem a második legrövidebb pálcát. És így tovább, amíg a halom teljesen el nem fogy. És így sorba lesznek rakva a pálcák.
—Idáig meg vagyok elégedve veled. Szóval ne félj, látom hogy reszketsz az idegességtől, de nyugodj meg, nincs semmi baj! Csillapodj, mert ha tele vagy stresszel, az leblokkolja a jó gondolatokat! Egy kis stressz, kis izgalom jó ha van, de a túl sok az árt! Szóval nyugi! Mondd inkább, hogy tudnál-e gyorsítani valamiképpen az előbb elmondott módszeren! Ne feledd, azt mondtam, rengeteg pálcikáról van szó! Temérdekről! A módszered jó, az biztos, de ha a pálcikák tényleg nagyon sokan vannak, lassú lesz, nem gondolod?
—De, persze, ha sok a pálcika akkor igen, lassú lesz, nagyon lassú... Hááát...
—Nincs ötleted?
—Tulajdonképpen van, de...
—De?
—Igazad van hatalmas isten, nagyon félek, nagyon de nagyon félek, mert hátha hülyeséget mondok és vége mindennek, vége a nagy álmomnak...!!
—Na de mondtam már, nem tragédia ha elsőre butaságot mondasz, tudod elárulok neked egy titkot, amit nem sokan tudnak rólunk: MÉG MI ISTENEK IS TÉVEDHETÜNK!
—Komolyan?!
—Persze. Logikus is ez, hiszen gondolj bele, olyasmit mondtál hogy olyasvalamit szeretnél teremteni, ami viselkedik... Ha pedig viselkedik, az azt jelenti, nem tudod megjósolni előre a cselekvését! Tehát úgy véled, így meg úgy fog viselkedni, aztán kiderülhet róla hogy de mégis másképp teszi! Vagyis tévedtél amikor mást hittél róla! És ez épp az én szakmámban ami a programozás, igen gyakori! Semmi baj nincs ha tévedsz, ha legalább valami picike jó ötlet rejtezik abban amit mondasz, s ezt tovább lehet fejleszteni! Halljuk tehát!
—Hát, így elsőre nekem is elég merész ötletnek tűnik, de ha tényleg olyan igazán nagyon sok pálcika van, akkor talán jobban járok ha előbb csak egy kis részét pakolom külön a halomnak, s ezt a kis kupacot rendezem sorba! Aztán egy másik kis kupacot, és így tovább, amíg a halom el nem fogy. A kis kupacok rendezése talán elég gyorsan megoldható. Aztán ezeket a kis kupacokat amik már külön-külön rendezve vannak, talán valami egyszerű módszerrel össze lehetne rendezni egyetlen nagy rendezett sorrá! - bökte ki habozva a leány, maga elé meredve, majd bátortalanul felemelte a tekintetét. Azt látta, hogy Mán isten elégedetten, sőt szinte csillogó szemekkel nézi őt, s ettől rögvest megjött az ő bátorsága is, mert tudta, eddig jó dolgot mondott.
—Na akkor már csak egyetlen kérdésem van hozzád te lány! Próbálj kérlek valami épkézláb módszert mondani a kis, rendezett kupacok összefésülésére!
—Összefésülésére?
—Ezt így mondjuk e feladattípusnál mi istenek, az összerendezést jelenti. Ugyanis eddig pompásan válaszoltál, sőt, a lehető legjobban, tehát tényleg ne pánikolj be, semmi vész, e feladatnak tényleg rengeteg lehetséges megoldási módszere van, mindegyik más kupacméretnél és egyéb más feltételek mellett a leghatékonyabb, tehát te eddig egy tökéletesen érvényes, létező megoldást mondtál el, ráadásul azt, ami szinte az egyetlen lehetséges megoldás akkor, ha tényleg hihetetlenül nagy a száma a rendezendő elemeknek! Ennek a mi isteni nyelvünkön „összefésülő rendezés” a neve. Tehát eddig minden ragyogó, azt kell csak már kitalálnod, miként rendezzük egyetlen kupaccá a kis kupacokat!
—Hát... hát, végeredményben... ha mindegyik rendezve van külön-külön önmagában... akkor fogom az első kupac első elemét, és összehasonlítom a többi kupac első elemével. Amelyik a legkisebb, azt teszem meg a végső nagy kupac első elemének. Ezt ismétlem, míg a kupacok el nem fogynak mind. Elég mindig a kupacok legelső elemeivel foglalkoznom, mert minden kupacnál úgyis az első elemek a legkisebbek abban a kupacban, hiszen egyszer már rendezve volt mindegyik kupac.
—És ha a kupacokban nem ugyanannyi elem van?
—Akkor sincs semmi baj ha az egyik kupac elfogy, akkor egyszerűen a továbbiakban csak a többi kupaccal foglalkozom. Amikor meg már csak egyetlen kupac maradt, akkor annak a tagjait sorrendben hozzápakolom a végső nagy kupac legvégéhez.
—Ez az! Remek kislány! Ugorj a karomba, hadd öleljelek meg! - tárta szét karjait Mán úr. És Talléna boldogan engedelmeskedett... Tényleg nagyon boldog volt, holott Mán akkora erővel szorította magához, hogy a lélegzete is elakadt, s biztos volt benne, kicsin múlott hogy csontja nem törött. De nem szólt...
	Aztán elengedte őt Mán úr, s így szólt hozzá:
—Telhetetlen vagyok, igenis kérdezek még valamit! De ne ijedj meg, most már mindenképpen a feleségem leszel ha akarod...
—Persze, persze, igen, persze hogy akarom... azaz mit is beszélek, nem merészelek én akarni, de nagyon szeretném...!
—Megkapod. Megérdemled. Szóval ne ijedezz, semmi baj nem lesz ha nem tudod a választ, de hátha... Szóval, csak azt szeretném kérdezni tőled, miként döntöd el, hogy hány részre kell bontani az eredeti nagy kupacot amit rendezni szeretnél, ahhoz, hogy a lehető leggyorsabban végezz aztán a kis kupacok rendezésével, és miután azokat rendezted, ezek összefésülésével?!
—Huh... Hát ez, ez... ez... ha szabad így mondanom... olyan izé... olyan...
—Nem értem, mit szeretnél mondani?
—Hát kérlek meg ne haragudj hatalmas isten, de úgy érzem ez a kérdés már, hogy is mondjam... nem igazságos!
—Hogy nem micsoda?!
—Hát, csak arra gondolok, bár lehet hogy nem a legjobb szót használtam, hogy nekem meggyőződésem, ennek eldöntése nagyon komoly ismereteket igényel a számok tudományából, és én hogy is rendelkezhetnék olyan ismeretekkel... Mert ugye, minél több részre bontom szét a nagy kupacot, annál gyorsabb lesz egyetlen kicsi rész-kupac megrendezése. Ellenben annál több összehasonlítást kell végeznem később amikor összefésülöm őket, mert több kupacom lesz. Ide valami nagyon trükkös számítás kéne, hogy mikor lesz a szükséges összehasonlítások száma a legkisebb, ez nyilván attól függ hány elem van az eredeti nagy kupacban, de én most biztos nem vagyok képes megmondani hogy ezt miképp lehetne kiszámolni...
—Persze hogy nem. Ugyanis nem elég felállítanod az időszükségletre vonatkozó képletet, azután azt még deriválnod is kéne, s a deriváltfüggvénynek megkeresni a zérushelyét. - válaszolta nyugodtan Mán úr. —Egészen nyilvánvaló, teljesen igazad van, hogy erre képtelen vagy. Döbbenetem nem ismerne határt, ha kiderülne, akár csak egyetlen nelli is élne olyan a bolygótokon, aki ismeri a differenciálszámítás alapjait. Biztos hogy ezt a morik se tudják.
—De hát akkor hogy is tudhatnám én?!
—Talléna, nem azt várom el tőled hogy ezt tudd. Hanem gondolj arra kérlek, hogy megbíztalak e feladattal. Ott ülsz a földön, előtted egy irtózatosan nagy kupac pálcika, sokkal nagyobb a halom mint te magad vagy lábujjhegyre állva, és meg kell rendezned. Való igaz, fogalmad sincs a számok tudományáról amit mi matematikának nevezünk. De valamiképp mégis el kell döntsd, hány részre osztod azt a kupacot, vagy nem?
—Hát... nos jól van, akkor elmondom hogy mi jár a fejemben...
—Végre! Ugyanis épp arra vagyok kíváncsi!
—Hát, amit tudok, az csak egyetlen dolog: az biztos hogy te Mán isten azt mondtad, amit eddig mondtam a rendezés megoldásáról az jó módszer, sőt a legjobb, ha nagyon sok a rendezendő dolgok száma. Na most ha elképzelem hogy ott az a hatalmas nagy halom, akkor az is biztos, hogy ha két részre szétvágom, még úgy is nagyon sok lesz mindkét halomban! Vagyis, egyszerűen kettéosztom azt a nagy halmot. Ezután odaállok az egyik feléhez, és töprengeni kezdek miként lehetne a leggyorsabban megrendezni. És mert itt még mindig nagyon sok a pálcikák száma, nyilván arra a következtetésre jutok majd, hogy bizony akkor cselekszem a legokosabban ha ezt is kétfelé vágom, s csak az egyik felével foglalkozom egyelőre. És így tovább, a végén egy olyan halomhoz jutok amiben már csak 4 pálcika van, ezt nyilván két darab kétpálcikás halomra tudom osztani, amik már pofonegyszerűen megrendezhetőek. Ezután ezeket összefésülöm. Így teszek a többi kétpálcikás halommal is, kettesével összefésülöm őket ahogy te nevezted ezt a tevékenységet. A végén nem maradnak már kétpálcikás halmaim csak négypálcikások, amik azonban már mind rendezve vannak. Ekkor ezeket is összefésülöm párosával, s így nyolc pálcikás rendezett halmokhoz jutok. Így folytatom amíg a végére nem érek a feladatnak. Tehát, mert én nem értek jól a számok tudományához, mindig egyszerűen kétfelé bontom majd a halmokat, aztán kettesével fésülöm össze a rendezett halmokat is, amiatt, mert ha két rendezett halmom van, ezek összefésülése nagyon gyors már.
—Pompás! El vagyok tőled ragadtatva, Talléna! Megint a lehető legjobban válaszoltál! Ugyanis az én tudományomban külön nagy fontossággal bír az, hogy egy feladatot ne csak megoldjunk, hanem úgy oldjunk meg, hogy nagyon egyszerű részfeladatokra bontsuk le, ráadásul ha csak lehet, visszavezessük a megoldást valami korábban már megoldott feladatra... és te épp ezt tetted, mert azt mondtad, a kis kupacokat ugyanúgy rendeznéd meg, mint ahogy a nagy kupaccal is tennéd! Tulajdonképpen, szakszóval megfogalmazva, még ha ezt most nem is érted, azt mondtad, hogy a kis kupacok rendezését úgy oldanád meg, hogy rekurzívan meghívod rájuk is az eredeti rendező függvényt! Elképesztő! Hihetetlen hogy micsoda eszed van, tényleg, nem csupán megoldottad a feladatot, de az elképzelhető legislegjobb módszerrel! És bármiféle előzetes tanulás nélkül! És még csak nem is lassan, hanem mondhatni pillanatokon belül! Őstehetség vagy, komolyan mondom!
	Talléna büszkén húzta ki magát. Mán úr pedig Íliához fordult.
—Vág az esze mint a borotva, tényleg örülök hogy elhoztad nekem őt, Ília, és bocsásd meg hogy kételkedtem az emberismeretedben... azaz mit is beszélek, a nelli-ismeretedben...
—Ide mindkettő kellett. És nekem mint legfőbb papnőnek épp az a dolgom, hogy az ilyesmihez értsek! Ehhez, és nem a programozáshoz! - válaszolta előkelően Ília.
—Teljesen igazad van, és remek szolgálatot tettél nekem! A programozáshoz valóban nem neked kell érteni, hanem ért majd hozzá Talléna, ha megtanulta amit kellett. Vág az esze mint a beretva! Tudod, legelőször csak azt mondta el amit mi úgy nevezünk, hogy „buborék-rendezés”, már ez is szép teljesítmény hogy valaki aki sosem tanult ilyesmit, erre rájöjjön, de ez azért még talán hagyján. Ám azután kitalálta az összefésülő-rendezést is, ami már bámulatos lelemény! Tényleg! Csodálatos esze van! Igen, elfogadom őt a feleségemnek, ettől a pillanattól kezdve a feleségem, s bár csak a sokadik feleségem jogilag, de könnyedén kinézem, hogy hamarosan őt fogom a legjobban szeretni! Imádom az okos nőket!
—Örülök hogy a szolgálatodra lehettem, Mán isten!
—Ezt nem is kétlem... de azért hadd kérjem mégegyszer elnézésedet amiért először olyan mogorva voltam! Tudod, ki nem állhatom, ha megzavarnak gondolkodás közben. Utálom, rühellem, gyűlölöm, na! De most igazad volt. Igen. Neked volt igazad, s most már nagyon örülök amiért megzavartál! Ez a leány akit hoztál nekem, igazi kincs, nagyon boldoggá tettél!
	Ília örült e szavaknak. Ez nem csak egyszerűen Talléna dicsérete volt Mán részéről, de Talléna is hallotta, hogy ő Ília milyen kivételesen különleges Isteni Feleség: Még egy isten is bocsánatot kér tőle! Hohó, ez aztán a valami!

Eljött aztán az a pillanat is, amikor a cár Tumma, a mori nő sorsáról döntött. Maga elé hívatta, természetesen Vé is ott volt akkor, meg Ília is. Ott volt Zui is, de ő nem szólt bele, úgy vélte, túl jelentéktelen valaki ő ahhoz, hogy merészelje magára vonni Vá isten figyelmét. A cár meghallgatta Vé érveit.
—Te tehát javaslod a befogadását? - kérdezte az írótól az uralkodó.
—Én ilyesmit nem mondok, felség. Én, hogy is mondjam... szóval, nekem az a véleményem, komoly érvek szólnak a befogadása mellett, egyrészt és leginkább az, hogy Zui azt állítja, hosszú időn át élt Tumma közelében, aki jó volt hozzá, márpedig kivétel nélkül minden regényemben azt az elvet követtem, hogy „jótett helyébe jót várj”, azaz a Jó, az el kell nyerje a jutalmát! Ha ez nincs így, akkor az egyszerűen nem „hepiend”, márpedig tudod jól, hogy én kizárólag olyasmit írok! Úgy érezném, súlyos igazságtalanság érné ezt a Tummát, ha nem lenne viszonozva az ő jósága legalább azzal, hogy most meggyógyítjuk, és nem öljük meg! Emellett az is egy érv, hogy tőle jól megismerhetjük a mori kultúrát. A befogadásával járó veszélyeket teljesen jelentéktelennek tartom, nem hiszem ugyanis hogy megszökhetne, ha mégis, akkor se árthat sokat nekünk, az meg alig is hihető hogy megölne valakit a szigeten közülünk, amikor tudja hogy azonnal kínhalál lenne a sorsa emiatt, de ha nem is biztos hogy ő ölt mert titokban tenné, akkor is mindenki azonnal őrá gyanakodna! Tehát ettől én nem félek. Ugyanakkor azonban, nem vagyok annyira naiv és fellegekben járó, hogy összekeverjem a műveimet a valósággal. Tudom én azt jól, hogy a Valóság, az korántsem mindig hepiendes. Nekem ez a véleményem amit az előbb elsoroltam, de ezt kérlek ne tekintsd holmi „javaslatnak”, mert az is a véleményem, hogy én se vagyok mindentudó, akadhatnak szempontok amik elkerülik a figyelmemet, ezért amit javaslok, az kifejezetten épp az hogy te hozz ebben az ügyben döntést, s amit te döntesz, abban én megnyugszom. Az lehet hogy a döntés nem fog tetszeni nekem, de akkor is az lesz a véleményem, hogy az adott helyzetben minden bizonnyal az volt a legbölcsebb döntés amit te hoztál, ha nekem tehát az mégse tetszik, nem rád kell haragudnom hanem az... az izé... szóval a valóságra, az életre, amiért ilyen kellemetlen dolgot kell tenni benne ahhoz hogy életben maradjunk, biztonságban legyünk, tudomisén! Én kötelességemnek éreztem legalább addig megkímélni Tumma életét amíg eléd terjeszthetem az ügyét, a többi nem az én dolgom. Illetve még annyi hozzáfűznivalóm van a dologhoz, hogy amennyiben a befogadásának az a feltétele hogy legyen egy férje aki úgymond „vigyáz” rá, akkor ezt kész vagyok felvállalni, persze csak ha Tummának nincs ellenére a személyem...
—Nem, nem, persze hogy nem, nagyon hálás vagyok amiért... - kezdte a nő, de Vé leintette.
—Most ennyi elég, várd meg kérlek amíg majd Vá isten kérdez téged! Szóval, - fordult megint a cár felé - ennyit akartam csak mondani, meg még hogy azt se titkolom el, Ília nem lelkesedik az ötletért hogy Tummát befogadjuk.
—Szerinted végezzük ki? - kérdezte Íliát a cár.
—Ilyet én sose mondtam! Tiltakozom ennek már a puszta feltételezése ellen is! Mert annak a puszta feltételezése is hogy ilyesmit akarnék, igen, már maga a feltételezés is, szinte már sértés rám nézve! Hiszen én is egyetértek azzal, hogy a jóság jutalmat érdemel, ez egy pillanatig se lehet vitás, mert szomorú lenne a világ, ha nem így működne! Illetve, szomorú is mert nem így működik, ezt jól tudom, de igyekeznünk kell hogy ebbe az irányba noszogassuk! A legislegkifejezettebben elhatárolódom tehát attól, hogy bárki is olyan szándékot tulajdonítson nekem hogy én Tummát meg akarnám ölni vagy öletni! Sőt, ha valaki korábban meg akarta volna őt ölni, még én igyekeztem volna ezt megakadályozni, tiszteletben tartván férjem, Vé akaratát aki ezen ügyet eléd akarta terjeszteni, Vá isten!
	Úgy vélem azonban, mindenből megárt a túlzás, ebből is, azaz szerintem épp annyi teljesen elegendő ebben az esetben hogy nem öltük meg, s elláttuk a sebeit! Nekem az a véleményem, hogy maradjon itt mittudomén még egy hétig hogy még jobban meggyógyuljon, ezalatt egyen-igyon ami csak belé fér, mindenféle finomságot amit csak kíván, aztán vigyük el valahova a tópartra a népe közelébe, ott engedjük el, sétáljon vissza, aztán hogy mi lesz vele a továbbiakban, ahhoz nekünk egyáltalán semmi közünk sincs!
—Hát azért ez nem ilyen egyszerű, mert simán lehet hogy árulónak tartják és megölik amiért egyedül ő menekült meg a hatalmas hadseregből. - ellenkezett Vé.
—Ez csak puszta találgatás, amire semmi bizonyíték sincs, és szerintem maga Tumma se képes olyan pofátlanul hazudni, hogy azt merje állítani, bizonyosan ki lesz végezve efféle vádak miatt, vagy ennek akár csak jelentős lenne a valószínűsége! Pláne most már nem fog ilyesmit hazudni, hiszen látja és hallja, hogy még én aki a leginkább ellenzem az... izé... befogadását vagy hogy mondjam... még én se akarom hogy kivégezzük, nem fenyegeti nálunk halál ha nem hazudik...
—Halljuk őt is! - intett a cár.
—Nem, ezt nem mondom - felelte Tumma - sőt, alig is hiszem hogy ez bárkinek is az eszébe jutna. Sokkal valószínűbb, hogy hősként ünnepelnek, mert erre bizonyítékom is lesz, a sok sebesülésem. Elég ha csak a partra kitevés után leszedem a kötéseket, s azután senki nem mondhatja hogy ti kötöztetek be. Vagy azt mondom, egy törpike törzs talált rám, akik a nellik ellenségei, s ők mentettek meg. És mindenki hősnek tartana mert nő létemre, egyedül, túléltem a dzsungelban a hosszú visszautat.
—Na ugye, és milyen szép is lenne hősnek lenni! - bólogatott Ília.
—Igen, de ezzel az a baj, hogy én nem szeretek hazudni. - folytatta a mori nő.
—De hős lennél!
—Na és? A hazugság akkor is hazugság. Épp te, egy papnő biztatsz engem hazugságra?!
	Íliában benneakadt a szó, és döbbenten meredt Tummára. Végül, hosszú másodpercek után így szólt:
—Én nem szeretek hazudni, és természetesen a hazugság semmiféle formáját se szeretem, nem helyeslem. De én én vagyok, te meg csak egy mori!
—Számodra lehet hogy én „csak” egy mori vagyok, de én a magam számára nem vagyok egy „csak”, ebben biztos lehetsz! S emiatt nekem is van erkölcsi érzékem! Lehet persze - tette hozzá békülékenyen - hogy ettől még nem vagyok olyan tökéletes jellemű, mint te. Igen, ez természetesen lehetséges. Sőt, még valószínű is, hiszen közönséges papnő se vagyok, nemhogy olyan, akinek imájára leszállnak az égből az istenek... De azért annyira rossz se vagyok, hogy el ne ítéljem a hazugságot. Úgy érzem, ettől még képes lennék hazudni az életem védelme érdekében, ez is igaz...
—Hát akkor?!
—Én csak azt szeretném kihozni ebből a vitából, hogy szépen kérlek benneteket, ne kényszerítsetek engem efféle viszolyogtató dologra!
—Tehát befogadást szeretnél? - kérdezte a cár.
—Esdeklek érte! Gondoljatok csak bele kedves istenek, és te is Ília: tegyük fel, úgy lesz ahogy javasoltad, és visszatérek. Mi lesz ott velem? Látom már, senki se mondta de látom és tudom, az a tervetek hogy nem is sokára azt a területet elfoglaljátok, vagy ti istenek, vagy a nellik, vagy ami a legvalószínűbb, a nellik a ti segítségetekkel! És akkor én ott meg leszek ölve, akkor is ha nem fogok fegyvert ellenetek, mert a nellik biztos hogy minden morit kiirtanak ott, hát akkor most mondjátok, nevezhető-e ez úgy, hogy jót kaptam a jótettemért, hiszen ez nem az életem megkímélése, csak a halálos ítéletem elhalasztása pár hónappal vagy jobb esetben két-három évvel!
—De nem, ha hajóra szállsz a menekülőkkel és visszatérsz a hazádba! - vetette oda dühösen Ília. Elképesztő, ez a mori nő milyen jól vitázik és érvel, akármelyik főpapnőnek is becsületére válna!
—Nem lesz nekem helyem a menekülők közt, mert amilyen büszkék a morik, az utolsó pillanatig ellenállnak majd, s amikor rájönnek hogy mégis muszáj menekülniük, fejvesztve rohannak majd a hajókra, és sokkal többen lesznek majd mint ahányat a hajók befogadhatnak, egymást ölik majd a hajóra feljutásért! Ott nekem egy gyönge nőnek semmi esélyem! Várj, tudom mit akarsz mondani: utazzak vissza előbb! Nos, nem tehetem, nincs pénzem a visszaútra. De azzal se mennék sokra ha adnátok aranyat. Megkérdeznék, hol szereztem! De tegyük fel kitalálok erre is valamit, és csodák csodája, sikerül visszajutnom. Mi lesz ott velem, mi?! Menjek talán vissza a részeges férjemhez, amikor épp miatta vagyok most itt, hiszen előle szöktem el, nem kevés veszélyt vállalva?! És még az se biztos hogy visszafogadna, ha meg nem, hát a férjét elhagyó nőt nálunk halálra korbácsolják!
	Elhallgatott, s egy darabig senki se szólalt meg. Végül megint Tumma kezdett beszélni. Sőt, oda is lépett Ília elé, és térdre borult. Így a feje épp Ília fejével került egy magasságba.
—Kérlek... Tudom én mi a bajod neked velem: egyszerűen az, hogy sokkal erősebb vagyok nálad. Félsz. Ne is tagadd le, látom rajtad! Orvos vagyok, jól olvasok az arckifejezésekből, s azok nálatok is nagyon hasonlók! De most gondolj bele valóban, hát akármit vélj is a morikról, de annyira bolondnak már csak ne higgyél hogy megöllek vagy egyszer is megütlek, hiszen azonnal kivégeznének! Semmi másban se lehetek ennél biztosabb! Aztán pedig megkérdezheted Zuit is, őt se ütöttem meg soha egyetlenegyszer se, pedig nyugodtan megtehettem volna, senki se büntetett volna meg érte! Akkor majd pláne itt kezdek el verekedni, itt, köztetek, amikor itt minden tele van nálam messze sokkal erősebb istenekkel, sőt, még az istennők is itt mind erősebbek nálam, és téged mindenki nagyon szeret?! Hiszen ez merő képtelenség, itt még akkor is meghunyászkodnék ha amúgy egy vadállat lennék, holott Zui a megmondhatója hogy én nem vagyok olyan! Terád meg aztán pláne hogy is merészelnék kezet emelni amikor tudom hogy minden nelli közt téged becsülnek a legtöbbre az istenek! Én még arra is vigyázni fogok hogy ha látom hogy alszol, nehogy arra menjek és a lépteim zajával felébresszelek! És mégvalami. Én egyszerűen egy jó férjre vágyom. A te isteni férjed, Vé, kedvesnek látszik, hiszen ő mondta is hogy elvállalna engem a feleségének, mellette boldog lennék...
—Én vagyok a felesége!
—Hivatalosan talán, de nem az én fogalmaim szerint.
—Hogyhogy?! Mit merészelsz, mit engedsz meg magadnak...!
—Csillapodj kérlek, nem sértegetni akartalak! De meséltem, hogy a férjem egy részeges tahó aki vert engem, s minden pénzünket italra meg szerencsejátékokra költötte, holott szerintem az ilyen férfi nem férj, mert a férj dolga az, hogy a családdal törődjön.
—Na és, mi köze ennek hozzám?!
—Hát az, hogy hasonlóképpen, szerintem a feleség dolga is az, hogy a családjával törődjön. De te nem azt teszed, már látom. Te olyan... olyan... hogy is mondjam... Szóval, te nem feleség vagy, hanem valami olyasmi mint nagy ritkán az a nő akinek sikerül királynőnek lennie és egyedül uralkodik... nem tudok róla hogy akár nálunk is ilyesmi megtörtént volna, ellenben van néhány mesénk, ami erről szól. Meg vannak nálunk is mindenféle hercegnők akik intrikálnak, ha a férjük ezt hagyja... vagy ha nem veszi észre... Szóval, akadnak nők, akiket nem elégít ki a családi élet ezért vagy azért, akik azt szeretik ha zajlik körülöttük az élet... te ilyen vagy. És tudom is már rólad, hogy te vagy a legfőbb nelli, tulajdonképpen hivatalosan is félistennek vagy tartva... amivel nekem nincs is semmi bajom, félre ne érts, még csak nem is irigylem ezt tőled, mert nagyon idegesítőnek tartanám, ha nekem kéne betölteni valami efféle munkakört. Szóval nekem tényleg semmi bajom azzal, hogy te ilyen magas rangban vagy, épp csak egy ilyen nő nem feleség. A feleség az az, akinek a férje a legelső. Neked nem az, hanem a hatalom. Ettől még persze biztos nagyon szereted te is Vé istent, ebben sem kételkedem, de az én szememben akkor se feleség vagy, hanem valami roppant előkelő nő, aki történetesen épp Vé szeretője is.
—Hivatalosan akkor is feleség vagyok, ráadásul a legislegelső feleség, te meg a legutolsó leszel, már ha az leszel egyáltalán!
—Semmi baj, nálunk moriknál is lehet egy férfinak akárhány felesége is, bár az is igaz, majdnem mindig csak egy van. De elméletileg lehet akármennyi, s a nagy uraknak van is több gyakorta. Az istenek pedig nyilván a legnagyobb urak. És engem nem zavar ha leszel Vével, azt úgyis tudom már hogy sosem lesz gyermekem tőle, neked se, akkor pedig semmi jelentősége a dolognak. Én csak azt szeretném, ha szeretne végre valaki.
—Én vagyok az első feleség, az én dolgom az, hogy a legjobban szeressem Vét!
—A te dolgod lenne, így igaz - bólogatott a mori nő - de épp ez az amit nem teszel!
—De igenis, én nagyon szeretem Vét!
—Persze hogy szereted. De a hatalmat jobban, és Vé istent is csak amiatt, mert általa, az ő nejeként lehet mérhetetlen hatalmad! Ne is tiltakozz kérlek, ismerem én jól a... a morikat, de amióta köztetek vagyok, órák óta csak, rájöttem hogy ti nellik se vagytok sokkal másabbak. Ha Vé hirtelen meghalna vagy elhagyna téged, te természetesen rettenetesen bánkódnál, és hihetetenül kétségbe lennél esve, zokognál, és talán az öngyilkosságon is gondolkodnál - de ha pár perccel később egy másik isten szólna neked hogy ő feleségül vesz téged, az ifjú özvegyet, abban a pillanatban elapadna minden könnyed, boldogan hozzámennél, és a továbbiakban eszedbe se jutna bánkódni Vé után! Mert korábban se őt sirattad hanem a mellette élvezett hatalmadat, de az új isteni férjed mellett megint lenne hatalmad!
—Vé, te tűröd ezt?! - kérdezte vérvörös arccal Ília.
	Vé mellélépett és átölelte a kis papnőt.
—Drágám, ezek Tummától nagyon nyers szavak voltak, de azt kell mondjam, ez a mori asszony igazán nem hülye! Elárulom neked, az első pillanattól kezdve nekem is pontosan ugyanez volt a véleményem rólad, ami amúgy nem is igényelt túlságos vesébelátást, mert magad is kijelentetted nemegyszer, szinte büszkén, hogy téged a hatalom érdekel! Már papnő is emiatt lettél! Szóval tudtam én ezt rólad, rég, de épp emiatt nem is kell aggódnod, mert látod, én így is szeretlek téged! Én elfogadlak téged ilyen hatalomvágyónak, kis morcoskám! Ne haragudj amiatt Tummára, mert kimondta az igazat! És megnyugtatlak, nincs azzal se semmi bajom, hogy esetleges halálom után hozzámenj akárkihez is. Hülye lennél ha nem tennéd, és mert én okosnak szeretlek látni téged, emiatt te se tagadd le hogy ekkor boldogan hozzámennél valamelyik másik istenhez. Semmi baj nincs ezzel, én csak azt várom el, hogy életem során meg ne csalj, utána már bármit tégy is, engem nem fog bántani.
—Jó-jó, de akkor is, hogy ilyen szemtelen legyen, ilyen pofátlanul a képembe vágja, hát ez, ez azért mégiscsak... olyan... olyan...
—Ne dühöngj, gondolj rá ez az egész olyasmi, amit kizárólag önmagadnak köszönhetsz, mert te kezdtél minden erővel harcolni a befogadása ellen, ő csak védekezik ahogy tud! Sőt, ahhoz képest hogy tulajdonképpen az életéről van szó, ahhoz képest még felettébb udvariasan, kulturáltan védekezik! Nekem végeredményben tetszik, hogy jó a beszélőkéje, hiszen tudod, szeretem az okos nőket! Szerintem jobban teszed ha egy szót se szólsz a továbbiakban, és akkor biztos Tumma se mond majd olyasmiket, amiket nem szeretsz hallani! - és Vé igazán végtelenül gyengéden megcsókolta Ília homlokát, és megsimogatta a kis papnő fejét.
	Iván cár vigyorogva hallgatta a beszélgetésüket.
—Hát Ília, úgy tűnik most ebben az ügyben te állsz vesztésre! De bevallom, én is örülök ennek, mert én is jobban örülök neki ha Tumma személyében egy értelmes nőt fogadunk be, és nem olyasvalakit akinek a fejében csak levegő van, abból is kevés! Mert, úgy döntöttem, befogadást nyert! Megjegyezném amúgy, a döntő érv az volt amit Vé mondott és nem Tumma: hogy illik, hogy igyekezzünk követni Vé regényeinek példáját. A „hepiendet”. Én is híve vagyok ugyanis annak, hogy jótett helyébe jót várj! Méginkább a híve ennek azonban a feleségem, Anasztaszija, aki ugyan nincs most itt, de légy abban egészen biztos, ha megtudná hogy nem fogadjuk be Tummát, hát olyat kapnék tőle amit nem köszönnék meg... Nem, ne gondolj semmi tettlegességre, talán még szavakkal se szídna meg, de úgy nézne, hogy... szóval, szóval úgy ahogy azt nagyon nem szeretem, na! Ő tehát ezt szeretné, ezt tudom, meg se kell kérdeznem hozzá, Vé is efelé hajlik ugyebár, Zui is, egyedül te ellenzed. Mindemellé úgy látom, Tumma befogadásával olyasvalaki lesz a társunk, aki értelmes és jóérzésű nő! Ezennel tehát Vé feleségének tekintheti magát! Ünnepélyes lakodalomra azonban ne számítson, szerintem épp elég nagy ünnep neki már maga a befogadás is, különben meg holnap vagy holnapután lesz egy nagy közös lakodalom minden új istennek az összes feleségeikkel, tekintheti azt az ő lakodalmának is.
—Hálásan köszönöm neked Vá isten, hálásan köszönöm! Ó, én annyira de annyira boldog vagyok most...!
—Persze-persze. Szeretném azonban ha itt mindenki előtt megígérnéd, hogy nem haragszol Íliára, amiért...
—Nem, nem, persze hogy nem haragszom, eszem ágában sincs! Teljesen megértem az érzéseit, biztosíthatlak róla Vá isten, meg őt is! Teljesen érthető a nellik részéről, hogy gyűlölnek minden morit. Értem én ezt, nem kell magyarázni, természetes hogy így éreznek. Ráadásul Ília esetében épp az ő családjába tolakodom be! Még szép hogy ez nem tetszik neki! Én is így éreznék a helyében! Eszem ágában sincs haragudnom rá! Én csak azt szeretném ha ő se haragudna, amire oka sincs mert nem fogok én sok vizet zavarni, pláne mert ő úgyse lesz sokat otthon, ő állandóan csak ide meg oda viharzik „ügyeket intézni”, szervez, irányít, parancsol... Hogy is ne tenné, a fülem hallatára dicsekedett nemrég, hogy ő már olyan hihetetlenül jelentős valaki, hogy bizonyos határok közt néha már bizonyos isteneket is irányíthat... igaz, sietve hozzátette, hogy ez azért nem parancsolás, de mély meggyőződésem hogy ezt csak udvariasságból mondta, mert magában igenis arra gondolt! Na de engem ez se zavar, ha ezt hagyják neki az istenek akkor az úgy van jól, el tudom hinni azonban, valóban csodálatos, „isteni” érzés lehet ekkora hatalmat érezni, persze hogy érezni akarja újra meg újra ahányszor csak módja van erre, emiatt biztos vagyok abban, eddig is alig volt otthon, s ez ezután is úgy lesz, mondhatni csak aludni jár majd haza, még azt se mindig! Nem fogom én az ő köreit háborgatni!
—Ehm, ezt is jól látja! - csóválta a fejét Vé, Íliára nézve. —Nem is élt még velünk, de tudja! Amindenit! Ugye hogy hányszor mondtam már neked kedvesem, hogy mindig épp akkor nem vagy a közelemben, amikor kereslek, amikor vágyom rád!
—Természetesen amikor nagy ritkán mégis hazajön, akkor én illedelmesen félrevonulok majd, s hagyom hogy az övé legyen az elsőség! Semmi veszteség nem fogja őt érni! - tette hozzá gyorsan a mori nő, de úgy, olyan hangsúllyal, hogy bár amit mondott, s ahogy mondta, rémségesen alázatosnak hangzott, de valahogy mégis kiérződött belőle nem csekély mennyiségű irónia.
	Ezt hallva a cár még vastagabban vigyorgott.
—Hát, Ília, én azt hiszem hogy mint képzett papnő, biztos hogy a legtöbb dologban te tudsz többet és nem Tumma, sokkal tanultabb vagy nála, ennek ellenére azonban, ahogy az már a külsején is látszik, ez egy érett, tapasztalt nő, idősebb nálad, és ez bizony, hát... meglátszik az élettapasztalatán, na! Minden más témában azt hiszem, ha vitára kerül sor köztetek, könnyedén lesöpörheted a porondról, de ha a vita tárgya a házasság, a családi élet, vagy úgy általában a férfiak ismerete, a két nem kapcsolata, akkor jobb ha inkább bele se kezdesz a vele való vitába, és valami hihető ürüggyel gyorsan félrevonulsz, átengedve a terepet neki, mert e téren klasszissal jobb nálad! Ami persze valóban érthető, mert nemcsak idősebb, de ő élt is már házasságban! Szerintem próbálj meg kibékülni vele, sőt, megbékélni a jelenlétével, és tekintsd úgy, hogy a szeretett kishúga vagy, de olyan hugica, aki nagyobb politikai karriert futott be mint a nővére, ám a nővérét ez nem bántja!
—Majd meglátjuk. Beszélni nagyon tud azt látom, de engem a viselkedése érdekel, és azt a jövőben tapasztalhatom csak meg! Egyelőre rémségesen bizalmatlan vagyok, ami meg a kifejezett barátságot illeti, na az olyasmi hogy ki kell érdemelni, pláne egy morinak! - azzal Ília mérgesen fújt egy nagyot, majd azonnal távozott is, gőgösen felemelt fejjel. Ez tulajdonképpen szemtelenség volt, mert engedélyt se kért a cártól a távozásához, de Iván cár nem haragudott meg, csak legyintett.
—Nők... még az értelmesebbek is annyira érzelemvezéreltek... - aztán Véhez fordult:
—Ne engem hibáztass, magadtól vállaltad ezt a strapát, de attól tartok az otthoni nyugalmadnak egy időre befellegzett!
—Semmi baj se lesz az otthoni nyugalommal. - rázta a fejét Tumma. —Tudom én, mivel tartozom a férjemnek, és meg is fogja kapni tőlem! A nyugalmat is, igen. Kérhetem hát akkor, hogy az én kedves isteni férjem bemutasson engem az ő többi feleségének is?

	Nem mondható, hogy Vé többi felesége megörvendett volna Tumma felbukkanásának! Ez jól látszott az arcukon. Nem is titkolták, hogy ez ügyben messzemenően Ília véleményét osztják! Még a törpikék voltak talán a legmegértőbbek, legalábbis ami az arckifejezésüket illeti, aztán persze hogy mit csiviteltek egymás közt, azt csak ők tudhatták, mert a nyelvüket senki más nem értette... Még a nellik se, nemhogy az emberek!
—Vá isten úgy döntött, Tumma itt maradhat! Úgy gondoljátok tán, a hatalmas Vá isten döntése ostobaság volt?! Merészeli valamelyikőtök is megkérdőjelezni a mi legfőbb istenünk káprázatos bölcsességét?! - kérdezte Vé, szigorúan nézve végig feleségei népes táborán.
	Azok inkább nem válaszoltak, még a fejüket is lehajtották.
—Akinek ez nem tetszik, azzal közlöm, nem muszáj a feleségemnek lennie! Csak szóljon, s közbenjárok Vá istennél hogy többé ne legyen a feleségem, s távozhasson a szigetről, s a továbbiakban élhet közönséges nelliként! Óhajtja valaki?!
	Még mélyebb hallgatás.
—Szeretném azt is bejelenteni nektek - folytatta Vé - hogy arckifejezéseteket látva mélységes gyanakvás öntötte el bensőmet, azaz arra gyanakszom, némelyikőtök esetleg azt fontolgatja, hogy megmérgezi Tummát! Ez végülis errefelé nagyon könnyű, hiszen mi sem egyszerűbb, mint belecsempészni az ételébe valamennyit a buf gyümölcs darabkáiból vagy levéből... de sok más módszer is elképzelhető. Nos előre szólok, semmi esetre se úszhatja meg a tettét a bűnös, mert ezesetben kivétel nélkül mindegyiktek ki lesz végezve! És még ha ezt el is kerüli netán valamelyikőtök, mert elrepül időben és meg se találjuk - bár erre hogy meg ne találjuk, úgysincs sok esélye, elvégre istenek vagyunk - de még ha ehhez lesz is szerencséje netán, hát akkor is az a legkevesebb, hogy nem lesz többé isteni feleség, és nyomoroghat hátralevő életében közönséges nelli nőként, miközben egyre csak sóvárog az itteni jólét után amit már soha de soha többé nem élvezhet! Nem is beszélve arról, hogy retteghet minden pillanatban, hogy mikor találjuk meg!
—A kollektív büntetés igazságtalan! - kiáltotta bátran az egyik nő.
—Az az igazságos, amit mi istenek annak tartunk, és erről nem nyitok vitát! Különben meg általában véve még igazad is van, de ebben a speciális esetben NEM, mert igenis bűnösek vagytok már most is mindannyian, amiért előre utáljátok Tummát, amikor pedig ő még mit se vétett egyikőtöknek se, sőt, kifejezetten jó volt egy nelli rabszolganő iránt, aki BÁRMELYIKTEK lehetett volna, értitek, bármelyikőtök! Egészen biztos vagyok ugyanis abban, hogy bárki közületek is lett volna a morik rabszolgája, ha vele találkozik Tumma, ugyanúgy kedves és segítőkész lett volna iránta! Ti ellenben már most gonosz szándékokkal töltekeztetek el iránta! Márpedig ez csak akkor lenne helyes, ha már tett volna legalább egy kevés rosszat valaki ellen itt nálunk, de erről szó sincs! És mindenkinek illik egy esélyt adni, még a gonoszoknak is a megjavulásra, hát még annak akiről már be is bizonyosodott egyszer, hogy él a szívében a szeretet és irgalom nemes érzése, tehát nem gonosz!
—De ez akkor se igazságos mert azt úgyse hiszem hogy ha Tumma meghal akkor Ília is ki lenne végezve, holott tudom hogy ő se szereti Tummát! Ha pedig ő nem, akkor mi miért?!
—Például mert én ezt mondtam most! Én, a férjed és az isten! Tehát amiatt mert CSAK, és kész! De ha e válaszom nem elégítene ki téged, meg is indokolom, bár nem volna kötelességem. Indokom pedig az, hogy Ília egészen egyszerűen papnő, és emiatt annyi temérdek esze van, hogy a fenekében is több a zsenialitás mint mindőtök fejében összesen! Azt én is tudom hogy ő se örül Tumma befogadásának, nem is titkolja, de saját isteni életemet teszem fel rá, hogy ő Ília soha el nem követne olyan hihetetlen meggondolatlanságot, hogy megmérgezi Tummát! Tudniillik azt ő is tudja hogy akármennyi esze legyen is, de hozzánk istenekhez képest még ő is teljesen idióta. És emiatt könnyedén lelepleződhet, akkor is ha szilárd meggyőződése hogy soha nem lepleződhet le. Tudja, hogy fogalma sincs a mi isteni lehetőségeinkről. És akkor ha nem is öljük meg netán, tekintettel korábbi érdemeire, de az rá is halálbiztosan vonatkozik, hogy kegyvesztett lesz és mehet vissza ő is közönséges nellinek! Gondoljátok hogy ő ezt képes lenne megkockáztatni?! Épp ő, épp ezt?! Teljesen elképzelhetetlen! Hiszen nagyobb a rangja mint a nelli királynak, ő teljesen hivatalosan nem is király, nem is papnő hanem FÉLISTEN! Nem létezik hogy ezt akármiért is megkockáztassa elveszteni, még egymillió mori férfi miatt se, nemhogy egyetlen mori nőért! Ő nem gyáva, de teljesen nyilvánvaló hogy egészen egyszerűen messze nem éri meg az ügy hogy ennyi iszonyatos veszteséget kockáztasson! Tehát ő ilyesmit nem fog tenni, ez még csak eszébe se jut! Róla el tudom képzelni, ha Tumma valamiért nagyon a bögyében lesz, elkezd ellene intrikálni, igyekszik majd némelyikünket - úgy értem némelyik istent - Tumma ellen hangolni. De még ennek se látom sok esélyét, csak talán és esetleg, de ehhez is már az kell hogy iszonyatosan megharagudjon Tummára, hogy Tumma vérig sértse őt, méghozzá letagadhatatlanul szántszándékkal. Olyasmi azonban hogy ő maga vetemedik valami merényletre - ilyen nincs, ez teljes képtelenség! Ha tehát Tummát mérgezés vagy más merénylet éri, annak okozója nem Ília lesz, hanem közületek valaki! Megjegyzem, az nem is érv hogy akkor mi lesz Íliával. Függetlenül attól ugyanis hogy vele mi lesz, akármi legyen is akkor vele, az rajtatok semmi esetre se segítene már! És ne essetek abba a hihetetlen önhittségbe és tévedésbe hogy most csak úgy üres fenyegetéseket mondtam amit aztán nem tartanék be mert annyira szeretlek benneteket - szeretetem ugyanis csak addig tart, amíg tiszteletben tartjátok a világosan kinyilvánított akaratomat! Nem sokat vesztek ugyanis azzal, ha elkergetem engedetlenség esetén valamelyikteket vagy mindegyikteket - ti is jól tudjátok, egyetlen nap alatt akármikor szerzek magamnak százszor annyi új feleséget is mint ahányan vagytok, hiszen nem él olyan nelli nő a világon, aki ne sóvárogna mohón e megtiszteltetés után! Aki nem becsüli meg magát, az magára vessen! Értve vagyok?! - nézett végig feleségein szigorúan.
	Azok válaszolni se mertek, csak még sokkal mélyebben lehajtották fejüket.
—Na hát akkor! Elmehettek! - legyintett Vé.
	Majd Tummához fordult.
—Jódarabig nem lesz itt egyetlen barátnőd se, attól tartok.
—Könnyedén elviselem, ha te szeretni fogsz! - mosolygott rá a mori nő alulról felfelé. Mert még az ő feje búbja is alig ért Vé mellkasáig. —Különben meg - folytatta - úgy tudom Zui aki megmentett engem, szintén a te egyik feleséged, és ő biztos kedvel engem, hiszen ezt épp a megmentésemmel bizonyította be! Illik is hogy kedveljen, mert ha én nem lettem volna, már ő se élne, az az igazság... Szóval, egyvalaki azért mégis lesz aki kedvel itt engem, rajtad kívül is, drága férjem... már ha megengeded hogy így szólítsalak.
—Persze, ez csak természetes!
Ebben a pillanatban érkezett oda hozzájuk Lília.
—Hát ő meg ki?! Csak nem ám hogy egy mori nő?! - nézett csodálkozva Tummára.
—Úgy van, a neve Tumma, és ő a legújabb feleségem. - válaszolta Vé. —Bocsáss meg hogy még nem mutattam neked be - az imént hívtam össze minden feleségemet, hogy bemutassam nekik Tummát, akartam szólni neked is, de nem találtalak.
—Telefonon azért felhívhattál volna. - válaszolta a nő. (Persze itt nem igazi telefonra kell gondolni, hanem arra, hogy minden embernek náluk volt saját kis rádióadóvevője, ezeket azonban eddigre már mindenki telefonnak nevezte).
—Hú, amindenit, igazad van, teljesen kiment a fejemből! Pedig mennyire kézenfekvő megoldás lett volna! Ne haragudj!
—Eszembe sincs, bárkivel megtörténhet hogy elfeledkezik valamiről... Aztán meg, most igazán érthető is a feledékenységed, mert gondolom állandóan csak ő járhatott a fejedben... Amit meg is értek, mert bár látszik rajta hogy érett nő, de ahhoz képest igazán csinos, aztán meg ugye különlegesség is neked, mert mori feleséged még nincs... Sőt, gondolom még aggodalmaskodtál is, hogy mit szólnak hozzá majd a nellik!
—Előre tudtam hogy nem fog tetszeni nekik az ötlet hogy lesz egy mori feleségem, de aggodalmaskodásról szó se volt, mert a képlet egyszerű, s meg is mondtam nekik az imént abszolút nyíltan: akinek nem tetszik, menjen ahova akar! A saját családomban én vagyok a főnök... Úgy értem legalábbis azok főnöke mindenképpen, akik nem emberek! Pláne ha a cár is jóváhagyott már mindent!
—És Ília? - kérdezte Lília kacér félmosollyal.
—Hogy nagyon finoman fogalmazzak, pukkadozik a méregtől. De szerintem semmi baj se lesz vele, ha pár hónap után kiderül hogy Tumma a légynek se árt. Na szóval akkor ismerkedjetek össze, ő tehát Tumma, te pedig Tumma ismerd meg őt, Líliát, aki bár szintén isten, de egyben a feleségem is. Pillanatnyilag az egyetlen olyan istennő, aki ennek ellenére a feleségem.
—Örvendek a megtiszteltetésnek, hogy megismerhettem őt! - válaszolta Tumma, és még meg is hajolt Lília előtt.
—Ugyan már, hagyd ezt, ne tornáztasd a derekadat, pláne hiszen látom hogy még sebesült is vagy! - legyintett Lília, azzal oda is lépett a mori nő mellé és átölelte. —Legyünk barátnők!
—Akkor te nem pikkelsz rá? - kérdezte nyíltan Vé.
—Most mivel érdemeltem ki, hogy sértegetsz?!
—Nem sértésnek szántam!
—Akkor pedig nem is tudom mit gondoljak rólad, kedves férjem! Miért is pikkelnék rá, hiszen gondolom jó oka volt annak hogy befogadtuk őt, aztán meg semmi se változott attól, hogy ő itt van: továbbra is én vagyok az egyetlen olyan feleséged aki ember, tehát semmiféleképp se fordulhat elő olyasmi, hogy az új feleséged miatt háttérbe szorítva érezhetném magamat! Ez még akkor se lenne lehetséges ha te magad ezt akarnád, mert nem engedné a cár, elvégre meg kell őrizni mindenáron a tekintélyünket az őslakók előtt, ez még előttem is nyilvánvaló, holott tudom jól, hogy nagyon naiv vagyok a politikai kérdésekben! Feleségeid közül egyedül Ília az aki valamiféle elvont értelemben magasabb rangúnak tekinthető talán mint én, de ő is csak talán, és még ez a talán se a családunkon belüli dolgokra értendő! És még a családon kívüli dolgokban is csak amiatt lehetséges ez a talán, mert engem azok a dolgok egyáltalán nem is érdekelnek. Arról nem is beszélve, hogy ő viszont a legislegjobb barátnőm! Nemhogy pikkelnék Tummára, de még örülök is neki hogy itt van, mert - fordult a mori nő felé - tudod az úgy van hogy én énekesnő vagyok, és élvezem ha az előadásaimat minél többen hallgatják! A személyedben pedig remélem, egy újabb hűséges hallgatóra lelek! Aztán, remélem azt is, ismersz egy csomó szép dalt a néped énekei közül, ezeket majd elénekeled nekem, én pedig átdolgozom őket, írok hozzájuk hangszeres kíséretet meg minden... Na de most megyek is, mert el tudom képzelni hogy csak egymásra vagytok kíváncsiak és nem rám, mert még nem hiszem hogy sok ideje lenne ő a feleséged! Én ráérek beszélgetni vele később is! - azzal Lília már bele is veszett a homályba.
—Kedves feleséged van, jócskán megkönnyebbültem most, hogy tapasztalhattam, milyen barátságos! - szólt Tumma.
—Igen, nagyon barátságos. Végtelenül kedves teremtés. De ne nagyon számíts arra, hogy sok mindenről beszélgethetsz vele a zenélésen és éneklésen kívül! Ami nem zene és nem ének, az a számára alig is létezik.
—Ez nem baj, mert én is... hogy is mondjam...
—Énekesnő lennél?!
—Á, dehogy! Nincs nekem olyan jó hangom! Ellenben a mi mori zeneszerszámaink közül némelyikkel igazán tűrhetően muzsikálok... Sőt! Majd bemutatom, ha akarod, már persze ha lesznek hozzá olyan hangszerek...
—Máris vannak. Korábban is legyőztünk már egy mori hajót, azon akadtak hangszerek is, ha nem is nagy számban. De gondolom most is zsákmányoltak a nellik rengeteget a szétlőtt de még el nem süllyedt hajók roncsaiból. Csak egy szavamba kerül, s eléd hozzák mindet, válogathatsz belőlük!
	A nő felnézett az égre, ahol már gyülekeztek a csillagok, mert közelgett az alkony.
—Kérdezhetlek téged?
—Persze, miről?
—Hát, én még semmit se tudok rólad, a népedről... az emberek népéről... Kezdetnek áruld el talán azt, ha nem titok, melyik csillagról érkeztetek!
—Hogy micsoda?! - tátotta el a száját Vé csodálkozva. —Úgy véled mi istenek nem az égben lakunk, hanem valamelyik csillagon?!
—Azt nem tudom, az istenek hol laknak... már ha léteznek egyáltalán. Én bátran bevallom neked, hogy én magam bizony egyikben se hiszek! Úgy értem, még a mi mori isteneinkben sem. Én azután tudakozódom most, hogy ti emberek, a ti fajotok honnan érkezett! És kétlem hogy az a hely az ég volna, mert a felhők közti röpdöséshez nem kell láb ami nektek van, kéne ellenben szárny, ami nektek nincs. Azt meg úgyse hiszem el ha megölsz is miatta, hogy istenek volnátok, igazából ezt korábban se hittem, de ha kellett volna bizonyíték rá, hát megkaptam most a királyod, Vá előtt: ott szóbakerült, hogy te is meghalhatsz. És hogy akkor Ília férjhez menne valaki másik istenhez. Senki nem kezdett el tiltakozni hogy de hiszen meg se halhatsz. Magad is elismerted hogy meghalhatsz, és azt mondtad hogy azután már Ília csinálhat amit akar mert az téged nem fog bántani. Tehát még arról se lehet szó, hogy meghalsz, de azután újjászületsz új testben. Vagyis halandó vagy. Mint nyilván mindenki más is a népedben. Márpedig ha isten lennél, nem lennél halandó, mert az istenek ugyebár halhatatlanok. De nem szóltam akkor, és ezután se fogom ezt emlegetni mások előtt, megígérem, hogy ne rontsam a hírneveteket, tekintélyeteket. Bár Ília úgy vélem maga is tisztában van ezzel, de persze ő se hangoztatja, mert ennyi esze neki is van.
—Hú, Tumma... megleptél... de amúgy, persze, igazad van. Nagyon okos nő vagy. De a mi csillagunkat nem látni innen, iszonyatosan messze van. De erről ne is itt beszéljünk, menjünk valami nagyon eldugott helyre... a barlang mélye jó lesz? Már persze ha nem félsz a barlangoktól.
—Mi morik nem félünk a barlangoktól, legfeljebb a kisgyerekek. Régen majdnem minden mori barlangokban lakott, muszáj volt, mert nálunk a tél ritka kegyetlen tud lenni, odakint mindenki megfagyna.
—Jó, akkor gyere utánam! Sőt, inkább mellettem. És mesélj arról, miként is hiheted azt, hogy más csillagokon lehet élni...
—Nem csillagokon. Azok nagyon forrók. De körülöttük a bolygókon.
—Pláne! Én azt hittem, ti nem is tudtok még arról, hogy más világok is léteznek.
—És jól is hiszed! Alig van mori aki ezt tudja, vagy akár csak hallott is róla. A papjaink mindenkit elégetnek aki ezt tanítja, vagy megölik másképpen.
—Akkor te...?
—Hát, úgy, hogy tulajdonképpen ezt az egész istentelenséget a tulajdon nagyapám találta ki! Pedig még az se mondható hogy hitetlen lett volna - sőt, jobban hitt az istenekben mint a papok! Ő kezdett el arról beszélni, hogy az istenek végtelen hatalmúak, ha azonban a hatalmuk végtelen, akkor teljesen lehetetlen hogy csak egyetlen világot teremtettek, a mienkét, mert végtelen hatalmú istenhez sokkal jobban illik végtelensok világ megteremtése! És amikor kiröhögték őt, mondván hogy ez hülyeség, mert ha volna több világ, akkor látnánk azokat, akkor azt mondta hogy lehet is látni a többi világot, mert elég csak felnéznünk az égre: a csillagok mind egy-egy Nap, csak nagyon távol vannak. De biztos mindegyik csillaghoz tartozik ugyanúgy egy világ mint a Naphoz a mi világunk! Na de ezt nem sokáig hirdethette, mert a papok elégették őt máglyán. A papok szerint a csillagok ugyanis mind egy-egy isten, s azért fényesek, mert a saját dicsőségük fénye árad ki belőlük. Hanem amikor nagyapámat megégették, már élt apám, sőt, én is, csak nagyon kicsi voltam. Apámat nem égették meg, csak arra kötelezték hogy fizesse nagyapám megégetésének költségeit, és jelentse ki nyilvánosan, hogy nem hisz ezekben a felforgató tanokban. Ő ezt ki is jelentette, mert nem akart meghalni, ennek ellenére azonban nagyapám tanai követőkre leltek, főleg a tengerészek közt, mert nagyapám azt is tanította hogy a világunk gömbölyű és nem lapos. Másképp ugye nemigen lehetne elképzelni a végtelensok világot, legfeljebb végtelensok emeletet, de akkor magunk fölött nem csillagokat látnánk, hanem csak a következő világ alját... Na és a tengerészek némelyike úgy vélte, a világ gömbölyűsége megmagyaráz némely furcsaságot, hogy például a távoli hajóknak előbb miért az árbocát látjuk csak, és nem az egész testét homályosan! De nemigen beszélnek erről nyíltan, mert a papok mindegyiket elégetik ha elkapják. Apámmal is... szóval, nem bíznak benne, hiába hirdette ki hogy nem hisz ebben. És persze hogy hisz benne, csak nem akar elégetve lenni... Szóval, apámnak még azt is megtiltották a papok hogy elhagyja a várost ahol él. Pedig ő is el akart jönni erre a kontinensre, de megtiltották neki. És persze nem azért akart eljönni hogy itt nelliket öljön, ő amolyan tudós ember, nem is ért a kardforgatáshoz. Hanem mert remélte, itt szabadabban lehetne élni... De nagyon figyelik, egy lépést se tehet engedély nélkül. A papok még azt is megszabták hogy nekem az ő lányának kihez kell férjhez mennem. Megfenyegettek hogy másképp megvádolnak eretnekséggel, és végem. Olyan férfit jelöltek ki, akinek a vallásos buzgalmában nem kételkedtek. Hát azzal nem is volt baj, ebben igazuk volt, de az ivással meg a szerencsejátékokkal annál inkább... no meg azzal, hogy szeretett verekedni... mármint engem verni... Már az első hónap után szerettem volna megszökni tőle, de három évembe telt mire sikerült! És még örültem hogy mi nagyon messze lakunk a tengerparttól, mert ha valamelyik kikötő közelében lakom, hajóra se szállhattam volna mert felismernek. Így azonban sikerült. Hát így kerültem ide... és hozzád, drágám!
—Hm... - mormogta Vé, aztán jódarabig nem szólalt meg, egészen amíg be nem értek a barlangba, ott is elég mélyre. Sőt, még ott se szólt semmit, olyan sokáig nem, hogy végül mégis a mori nő kezdett el beszélni újra.
—Milyen aranyos is vagy! - mondta.
—Én? Miért?
—Hát mert azon töröd a fejedet, miként tudnál segíteni apukámon.
—Amindenit, valóban ezen járt az eszem! Hogy találtad ki?!
—Hát azt hogy miként találtam ki, meg nem tudnám mondani, de csak mert nem is törtem a fejem azon, hogy te épp min töröd a fejedet, egyszerűen olyan természetesnek éreztem, hogy ezen gondolkodol.
—Elképesztő, mennyire jól ismersz engem, pedig még órák óta se vagy a feleségem! Elképesztő!
—De ugye nem haragszol érte?
—Ez humornak nagyon butuska lenne, ezért inkább úgy vélem, feleslegesen túlzásba viszed az udvariaskodást. Hogy is haragudnék meg érte ha kitalálod a gondolataimat, sőt, hiszen ez nekem nagyon kellemes, nemcsak nem haragszom, de igazából mindigis ilyen nőre vágytam... Ami meg apukádat illeti, hm... Hát, ez nem egyszerű ügy, mert még ha készítünk is valami gőzhajót ami alkalmas a tengeri hajózásra, de az út nagyon hosszú, nagyon bizonytalan még úgy is... Hm... Hát, itt csak egy megoldás maradt azt hiszem... igen, igen, ebben egyre biztosabb vagyok... - gondolkodott Vé hangosan. —És hát tényleg, miért is ne?! Igen, hát lehet hogy nem lesz könnyű menet, de végeredményben mégiscsak író vagyok, tudok jól beszélni, érvelni... Meggyőzöm én őt, ebben biztos vagyok...
—Kiről beszélsz, drágám?
—Egy másik istenről. Úgy hívják, hogy Pucsakaci...

Nem is tagadható, Pucsakaci ugyancsak meglepődött Vé javaslatán.
—Komolyan azt szeretnéd, hogy az űrhajómmal vigyelek el téged és Tummát a morik kontinensére, majd hozzalak vissza ide benneteket, a nejed édesapjával együtt?!
—Na de miért is ne, hiszen az űrhajódnak ez igazán semmiség. Azt se hiszem, hogy túl sok időbe telne.
—De averzióim vannak azzal kapcsolatban, hogy jelentősebben befolyásoljam a fejlődéseteket, hogy túl sok segítséget adjak...
—Ezt elég fura hallanom a szádból, Pucsakaci, amikor épp az imént hoztál legkevesebb tízszer annyi új állampolgárt hozzánk, mint ahányan korábban, eredetileg idejöttünk!
—Persze, de mind aspi, vagy legalábbis valami hasonló. Ha megengeded hogy nagyon durván fogalmazzak, mondjuk hogy „nyersen”, akkor tehát diliseket, de épp az a lényege az egész kísérletemnek, hogy efféle dilisek ki tudnak-e alakítani jobb társadalmat, mint a „normálisok”. Ha azonban odarepülök a morik közé az űrhajóval, hát kezdjük azzal, hogy finoman fogalmazva is a dolog életveszélyes, legalábbis azoknak akik abból aztán kiszállnak, másrészt, a morik azonnal megtudják a létezéseteket, az én létezésemet is hogy van olyan hogy űrhajó meg más modern akármi, s ez jelentősen befolyásolhatja a későbbi döntéseiket a ti népetekkel és kontinensetekkel kapcsolatban. Akár úgy is, hogy rémületükben felhagynak a további hódítási törekvéseikkel, amit lehet hogy te jó dolognak tartasz, biztos a nellik is, ám tagadhatatlan hogy ha így lesz az nem a ti saját érdemetek, hanem annak lesz köszönhető, hogy rájuk ijesztettem az űrhajóval. Hogy úgy mondjam, ez nem volna „tisztességes játék”. Tudom, ez nem egy játszma, ez a való élet, de remélem érted, hogy ezzel mire akarok célozni.
—Persze hogy értem, sőt, érti ezt szerintem Tumma is. És ha hiszed, ha nem, de nemcsak értem, hanem még egyet is értek veled! Én élvezem, hogy itt fontos és értékes tagja vagyok ennek a fejlődő népnek, és magam se kívánom, hogy különösebben beavatkozzál.
—Hát akkor?!
—Nem úgy képzeltem el ezt, hogy odarepülsz és leszállsz Tumma apjának a háza előtt - bár szerintem ez úgyis lehetetlen volna, mert nem férne el a városban az űrhajód az utcán. Azt se akarom, hogy odamenj a mori királyhoz, és ropogósra pirítsd a lézerpisztollyal. Na de annak nyilván semmi akadálya ugye, hogy valami tökéletesen néptelen területen szállj le, ahol senki se lát! Onnan aztán mi bekutyagolnánk a városba, és csinálnánk amit akarunk. Természetesen a saját kockázatunkra. De azért a minikamera ott lenne a homlokunkon, csinálná neked a filmet, amit nyilván szívesen tekintenének meg a műsorod nézői később, ugye... Az egész segítség amit adsz nekünk az oda- meg visszavitellel, nem sokkal több, mintha mi mennénk oda hajóval, kikötnénk valami néptelen partszakaszon, s onnan lopakodnánk be a városba. Szerintem tíz év múlva már képesek is lennénk erre, építeni egy tengerjárásra alkalmas hajót, amivel eljuthatunk oda... Nem is nyaggatnálak ilyesmivel épp ezért, csak tudod a tíz év sok idő, pláne egy olyan személynek akit a papok nem kedvelnek! Mint író, elég jól ismerem a középkori viszonyokat, és jelentős esélyét látom annak, hogy végül mégis megölik Tumma apját. Pláne hiszen Tumma elszökött, lehet hogy emiatt is haragudnak az apjára...
—Lehet hogy már nem is él.
—Lehet. De hátha igen. És ha igen, ki tudja, mikor szólja el magát, mond valamit ami nem tetszik a papoknak, elég lehet egy egész csekély ürügy is már, s akkor máglyán végzi! Tumma nem örülne ennek. De én se. Az öreg a szememben egy kultúrhős, annak alapján amit Tummától hallottam róla, s az ilyen fazonokat illik megmenteni az elveim alapján. Hiszen tudod, hepiend meg ilyesmi...
—Persze, persze, de az egész már ott megbukik, hogy be se mehettek oda a városba. Tummát azonnal felismerné ott valaki, neked pedig nincs szárnyad, szóval...
—Ugyan már! Akadnak köztünk bőven mindenféle nők, meg más művészek is, nehogy már ki ne tudják festeni meg elmaszkírozni Tummát úgy, hogy még a saját apja se ismer majd rá az első pillanatban! Sőt a sokadikban se, egészen addig nem, amíg meg nem szólal! A nők nagyobb átváltozóművészek mint a kaméleonok! Ami meg engem illet, velem sincs semmi baj, mert arrafelé most már nagyon hideg lehet az időjárás, Tumma azt mondta nekem, még nem tél de majdnem, ilyenkor ott a morik már mind ruhában járnak, s mert nekik van szárnyuk, ezért náluk a ruha majdnem kivétel nélkül olyan, hogy „lepkeszárnyú”, azaz beborítja a szárnyukat is, mert miért is ne hiszen repülni úgyse tudnak vele, másrészt enélkül mit se érne az öltözék, mert a bőrszárnyuk törékennyé fagyna pillanatok alatt a hidegben. Tehát egyszerűen én is olyan ruhába bújok és kész, csak nálam a ruha szárny-részében nem lesz semmi. A kezem meg látod hogy egészen olyan mint a moriké, de meg aztán kesztyűt is húzhatok.
—De sokkal nagyobb vagy.
—Az még nem gond, legalább jobban tisztelnek majd, mint nagy bajnokot!
—De nem tudsz mori nyelven.
—Ezzel sincs semmi baj, majd Tumma azt mondja, néma vagyok. Sőt még ez se kell, nyugodtan bevallható, hogy nem tudom az ottani nyelvet és kész, hiszen a moriknak is van arrafelé számos országuk, eltérő nyelvekkel, nem csak azok a morik léteznek ám akiknek országa tengerparti, s így el tudnak hajózni hozzánk... Én egy másik országból jöttem és kész, ezt mondja majd. Amit meg kell, majd tolmácsolja nekem és el van intézve minden. Mondhatjuk épp emiatt azt is, hogy egy távoli ország hercege vagyok, és Tumma a tolmácsom. Simán el fogják hinni, ha látják a ruhámon hogy milyen finom anyagból készült, meg néhány tárgyat a mi világunkból, amit ők nyilvánvalóan képtelenek elkészíteni, vagy legalábbis nem olyan minőségben!
—Hm... Hát, végülis... Nos igen, igen, jól mutatna egy film a morik országáról... Meg hát ugye, tényleg nemes ügy hogy megmentsünk egy üldözött tudóst a... Nos, jól van! De azért ezt előbb beszéljük meg a cárral is, ez a részemről egyelőre csak feltételes beleegyezés, mert úgy tekintem hogy ő a királyotok, azaz szükségét érzem a beleegyezését megkapni!
—A cárral nem lesz semmi gond. Ha mégis lenne, majd megkérdem, szerinte Anasztaszija is egy véleményen van-e vele! - kuncogott Vé szemtelenül.

És igaza lett Vének! A cár valóban nem ellenezte az expedíciót, nem is volt tehát szükség Anasztaszija közbenjárására. Persze, feltételei voltak azért.
—Mindenekelőtt, szó sem lehet róla hogy Vé egyedül menjen el oda, úgy értem egyedüli emberként! Túl nagy kockázat lenne. Lehet hogy előítélet, de egyáltalán nem bízom a morikban! Legalábbis a papjaikban — nem! Ismerem én jól a papokat abból az időből, amikor még orosz cár voltam... Bár nekem tulajdonképpen nem volt semmi bajom velük, kedveltek, sőt, legnagyobb segítségemre voltak a trón megszerzésében is... Igazából elmondható, hogy ők neveltek fel, miután édesanyám mérgezés áldozata lett. Ennek ellenére azonban... Bár inkább úgy kell mondjam, hogy épp ezért, nagyon jól ismerem őket! Nagyon. És nem hiszem hogy a mori papok nagyon mások lennének. Szerintem ugyanis ez nem attól függ hogy ember-e vagy mori, hanem attól hogy pap és kész, azaz ez a hivatása! Vannak dolgok, amiket a papok egyszerűen nem engedhetnek meg, különben oda a tekintélyük. Szóval Vé nem mehet egyedül. Végeredményben még kísérettel együtt se szívesen engedem el mert túl értékes ahhoz hogy kockáztassam az életét, el tudom azonban képzelni hogy sértve érezné magát ha ezt megtiltanám, mert akkor meg az ő tekintélye csökkenne, gyávaságnak tűnhetne némelyek szemében... Tehát jó, menjen, engedem, de kellenek mellé társak! Természetesen ő, Vé lesz a főnök. Szedjen össze bárkit akit akar, aki önként vállalkozik a kalandra, de ha nem lesznek legalább tízen, szó sem lehet az egészről! Erőszakkal küldeni viszont senkit nem akarok. Hogy találjon jelentkezőket, arra lesz pontosan három napja, mert előbb megtartjuk a nagy ünnepséget és a tömeges lakodalmat, aztán meg ennyi időt illik adni az új társainknak is akiket most hoztál, Pucsakaci, hogy kissé megismerkedjenek új hazájukkal. Nelli természetesen nem mehet az expedícióra, törpike pláne nem, szó sem lehet róla, de szerintem ilyesmire ők se vágynak, eszükbe se jut.
—Bocsánat amiért ellenkezem - szólt most Vé - de én attól tartok, Ília igenis szívesen oda menne maga is, persze csak velem azaz inkább velünk, körülnézni ott!
—Mondott valami ilyesmit neked? - kérdezte a cár.
—Á, dehogyis, nem beszéltem vele erről az egészről egy szót se még, szerintem azt se tudja egyelőre, hogy jött ez az ötletem! De nagyon meg lennék lepve ha nem úgy volna, hogy ha majd megtudja, akkor először úgy méregbe gurul mint még soha, és lehordja mindennek Tummát amiért veszélybe sodor engem az apja miatt - annak ellenére, hogy ebben Tumma igazán ártatlan, mert nekem jutott az eszembe az egész! De Ília akkor is Tummára lesz dühös, mert lám, egy napja sincs hogy befogadtuk, mégis mekkora bajt kevert! Amikor azonban látja majd hogy nem tud lebeszélni engem erről a mentőexpedícióról, maga is jönni akar majd, hogy lásson mindent a morik közt.
—Lehetséges. - bólogatott a cár. —Ennek ellenére azonban, tartom magamat ahhoz amit az előbb mondtam: nelli márpedig NEM mehet el az útra és kész! Ília sem. Ha találkozol Íliával, kérlek ezt is mondd el neki, hogy erről így döntöttem, és általad üzenem neki, ne fárasszon azzal hogy hozzám lohol esdekelni hogy de mégis mehessen, mert NEM mehet, nem engedem, és ha mégis elkezd emiatt hisztizni, az csak neki lesz rossz mert megorrolok rá! Holott, még csak nem is elsősorban amiatt nem mehet, mert őt magát féltem. Mert persze hogy féltem őt is, de ha csak erről lenne szó, még TALÁN elengedném. Akkor se volna nagy az esélye annak hogy mehet, de akkor esetleg elgondolkoznék a dolgon komolyan, és őt magát is meghallgatnám, hátha van valami frappáns érve, miért lenne jó ha mehetne. Jelenleg azonban ahogy a dolgok állnak, meghallgatnom is felesleges. Ugyanis, elsősorban miattatok nem mehet. Mert ha egyetlen nelli is lenne a csapatban, hát... szóval, azért a morik se hülyék mind az biztos, pláne azután biztos hogy hallottam Tummát, akit igazán okosnak ismerhettem meg! És ha volna veletek nelli, máris tudni lehetne hogy ő csakis e kontinensről érkezhetett. Na de hogyan? Mi a státusa? Fogoly? Rabszolga? Ília biztos nem szívesen játszaná el a rabszolga szerepét, túl megalázó volna neki. És ha hajlandó lenne is rá, kiesne a szerepéből, mert nem a behódoló viselkedéshez szokott itt hozzá, hanem az irányításhoz. Túl gyanús, túl feltűnő volna az egész! Nem, egyetlen nelli se mehet, egyáltalán senki se! Teljes képtelenség! Ez tehát a legisleghatározottabb uralkodói parancsom, ami felől nem tűrök vitát, annyira nem, hogy nemcsak a vitát nem tűröm, de még azt se engedem meg hogy valaki udvariasan könyörögjön nekem ezzel kapcsolatban!
—Köszönöm felség, bevallom én is nyugodtabb vagyok ha ő itt marad! És nagy gondot vettél le a vállamról, ha majd rád hivatkozhatok őelőtte, ha ez szóbakerül!
—Tedd azt. Valahogy majd csak túlélem, ha Ília emiatt durcás lesz rám! - vigyorgott barátságosan a cár. —De hogy könnyebben elviselje, megmondhatod neki, esetleg lehet szó majd a jövőben arról - nem mostanában de valamikor - hogy ha valamiért el kell mennünk az e kontinensen élő morikhoz, tárgyalni velük vagy megfenyegetni őket vagy akármi - akkor ő is jelen legyen, ha óhajtja. Nem azt mondom hogy ez biztosan így is lesz, annyira nem mondom biztosra hogy még igazából ezt se engedném meg szívesen, de ezt azért legalábbis nem tartom lehetetlennek teljesen. Most azonban nem mehet, és kész, erről nincs vita! Annyira nincs, hogy külön közöld vele azt is légy oly kedves, hogy még attól is óvakodjék hogy ha más ügy miatt keres meg engem, akkor úgy „mellékesen” célozgasson erre, vagy feltűnően durcásnak mutatkozzék hogy így jelezze szavak nélkül, mennyire szomorú a döntésem miatt! Nagyon, nagyon de nagyon nem ajánlom hogy efféle női trükkökkel próbálkozzék, érzelmi zsarolást még Anasztaszijától se szívesen viselek el, annyira nem szívesen hogy nem is mindig, még tőle se, úgy bizony, de más nőtől pláne nem! És amiatt hangsúlyozom ezt ki mert én igenis rendkívül kedvelem Íliát, mondhatni szinte lányomként szeretem, és emiatt nem óhajtanám hogy elromoljon kettőnk jó viszonya. Ugyanakkor viszont ő szerintem még nem látott egyetlen filmet se ami rólam készült, ő a „rossz oldalamat” csak kósza mendemondákból ismeri, és jobb is lenne ha ez így maradna, érted ugye... Tehát ez szilárd akaratom, lebeszélni úgyse tud róla, akkor pedig jobb ha nem is próbálkozik, mert harag lesz a vége!

Igazán nem volt nehéz Vé számára tíz társat összeszednie a kalandhoz - sőt, talán sokkal többet is mert alig akadt olyan férfi aki ne tartott volna vele szívesen! Még azok is így voltak vele, akik épp most érkeztek, s így nem is ismertek semmit se a szigeten. Úgy vélték, azt ráérnek megismerni később is, de ez egyszeri és kivételes lehetőség a morik kontinensének megtekintésére.
	Annyi sokan akartak menni, hogy végül csak a cár tekintélye tudott rendet teremteni, s kijelölte azt a harmincat aki mehet. Mert ennyinek engedélyezte az utat végülis. Mind vittek magukkal hatalmas késeket, amik mori fogalmak szerint már kardok voltak, volt nekik szénszálas műanyagíjuk is, de még egy laptop is elkísérte őket az útra, ezt Vé cipelte a hátizsákjában. Úgy vélték, felesleges lenne mindegyiküknek egy saját számítógép, de egy azért jól jöhet, főleg mert Vének eszébe jutott, ha ők egy másik ország messze földről jött követségeként mutatkoznak be, illik hogy előkelő személyeknek legyenek saját zenészeik is... de nekik nincsenek. Hát semmi baj, majd a laptop fog zenélni nekik!
	Aztán hogy kimondta ezt az ötletét, rögtön meg is bánta. Mert erre jelentkezett egy Nina nevű leány, aki szintetizátorművész volt, s mondta hogy ő is velük tartana, természetesen a zenemasinájával együtt, ami könnyű mert hordozható. És hogy majd ő zenél nekik ha kell!
—De figyelj már, ez veszélyes expedíció, nem nőnek való, és...
—És majd ti férfiak megvédtek minket nőket!
—Mi ez a többesszám, a cár még téged se fog elengedni! Világosan kifejtette, hogy a nők értékes humán erőforrások, mert ők szülnek, és semmiféle módon nem kockáztatható az életük!
—Emiatt neked kell aggódni, mert ha bajom esik ott, akkor te leszel felelősségre vonva, hiszen te vagy az expedíció vezetője.
—Úgy van, s eszem ágában sincs a nyakamba venni ekkora felelősséget!
—Ezt gondoltad volna meg azelőtt hogy javasoltad az egész kalandot.
—Nem kell semmit meggondolnom, nem jöhetsz és kész.
—Pedig elmegyek. Remélem attól amit ott látok, inspirációt szerzek új zenékhez.
—Ne is álmodj róla, a cár nem fog elengedni oda nőket.
—Én se hiszem hogy sokat, de nekem egy is elég, ha az én vagyok.
—Egyet se fog elengedni.
—Ugyan már, most már sokkal többen vagyunk mert Pucsakaci hozott nőből is egy csomót. És amúgy is, épp ha van veletek nő is, akkor biztosabb a siker, mert ártalmatlanabbaknak néztek ki! Egy rakás hatalmas, marcona fegyveresre mindenki gyanakodik, de ha akár egyetlen nő is van köztük, mindjárt messze barátságosabban fest az a csapat!
—Van köztünk nő, Tumma.
—De ő ugyanaz a fajta mint ami arrafelé lakik amúgy is. Rajtam azonban látszik hogy magam is messziről jöttem.
—De értsd már meg hogy ez veszélyes lehet, és...
—És szerintem ha verekedés lesz, messze nagyobb eséllyel élem túl én, mint te.
—Már ugyan miért!
—Mert eddig nem mondtam neked, meg másnak se, de nemcsak a szintihez értek, hanem feketeöves mestere vagyok nem is egy önvédelmi stílusnak!
—Hát ez a kettő pedig miként fér össze!
—Úgy, hogy nyolc éves se voltam még, amikor négy srác elkapott és megerőszakolt. És semmiféle büntetést nem kaptak érte, mert még gyermekkorúak voltak. Na és erre... hát, a dokik azt mondták megőrültem, holott szerintem nem, csak elkezdtem félni a világtól. És beiratkoztam egy efféle sportkörbe... és én is mint minden aspergeres, komolyan veszem azt ami a hobbym. Szóval, a dolog vége az lett hogy az iskolában majdnem megbuktam, mert alig tanultam valamit, ugyanis vagy zenéltem, vagy verekedni tanultam. És már egy évvel később megkerestem mindegyik fickót aki megerőszakolt, és... nos, három közülük túlélte, végülis... de a farkuk, az nem. Amikor már elájultak a sok veréstől amit kaptak tőlem, mindegyiknek levágtam a micsodáját.
—Hú! Na és a negyedik?
—Hát, az nem élte túl. Sokkal erősebb volt nálam, én meg akkor még nem voltam nagymester, szóval... szóval kemény verekedés lett a dologból, s bár én győztem, de közben úgy megütöttem véletlenül, hogy belehalt. Na, ezután kaptam meg a  dilipapírt hogy ilyen meg olyan beszámíthatatlan vagyok... Hát, annyiból igazuk is van, ha valaki meg akar dugni akit nem komálok, akkor nem állok jót magamért... Szóval légy te abban egészen biztos, ha ezt elmondom a cárnak, naná hogy elenged, mert épp hogy akkor látja biztosabbnak a sikert! Ettől persze még szorulni fogsz ha bajom esik, mert akkor is te leszel a vezető, de nem hiszem hogy nagyon aggódnod kellene miattam. Hiszen tapasztalhattad hogy a moriknak semmi esélye ellenünk közelharcban önvédelmi rafinériák tudása nélkül se. Én meg még azt is tudom. És nem is akárhogyan!
—Hm... azt hiszem itt kell feladnom az ellenkezést.
—Na végre, mert már kezdtem unni a sok terméketlen vitát!

	És a cár valóban elengedte Véékkel együtt Ninát. Épp csak ennyit tett hozzá:
—Ha visszajöttél, ezentúl az lesz a munkád, hogy megtanítsd az önvédelmi tudományodra a nőket itt a szigeten! Meg a férfiakat is! Mindenkit akit ez érdekel! Beleértve a nelliket is...

Persze az útrakelés előtt még megtörtént a „Nagy Egyesített Lakodalom”, ahogy Pucsakaci nevezte az eseményt. És amit persze meg is örökített számtalan kamerával. Igazából már azt is felvette korábban, amikor a cár döntött Tumma befogadásáról. Aztán alig kezdődött el a lakodalom, annak is tanúja volt - mert véletlenül épp Tumma és Vé mellett állt, akikkel a leendő expedícióról beszélgetett - hogy egy nelli lány arrafelé sétál, és barátságosan odainteget Tummának. Ez felkeltette Pucsakaci érdeklődését, mert azt azért ő is tudta eddigre, hogy a nellik még itt a szigeten se rajonganak a morikért, és konkrétan Tummáért se. Odaintette hát magához a leányt, és megkérdezte tőle, kicsoda. Kiderült, hogy ő Talléna. Igazából Tumma is meglepődött azon hogy Talléna őt ilyen barátságosan üdvözli, hiszen jól emlékezett még rá, a hajón mennyire más véleménnyel volt az ő befogadásáról e lány. De amikor erről kérdezte, Talléna csak ezt válaszolta:
—Hát persze hogy az úgy volt, magam se tagadom, de bocsásd meg kérlek, mert tudod akkor én még nem voltam Isteni Feleség, de nagyon vágytam rá... Irigykedtem, na! Ez az igazság, bevallom... Tisztában vagyok vele hogy ez nem válik a jellemem díszére, hogy az irigykedés nem rokonszenves jellemvonás, de hát én nem vagyok ám isten, hogy tökéletes legyek...
—Most már te is Isteni Feleség vagy?
—Naná, persze hogy, a Mán nevű isten a férjem! És nem is akármilyen feleség vagyok, mert bár persze csak a sokadik felesége vagyok, de máris úgy néz ki hogy engem becsül a legtöbbre, mert én sokkal többet érek mint a legtöbb más Isteni Feleség, ugyanis az nem úgy volt ám hogy azért lehettem a felesége mert pusztán szép vagyok. Elvégre szép akárki lehet... Szépnek lenni, az nem egy nagy érdem, azért nem kell megdolgozni... Engem azonban próbára tett, levizsgáztatott Ília előtt hogy mennyire éles az eszem, és e próbán kiválóan megfeleltem, úgy bizony! Úgyhogy most az van, hogy én minden házimunka alól fel is vagyok mentve, teljesen hivatalosan, maga a férjem rendelkezett így, egyetlen dolgom van csak, a tanulás, ugyanis úgy képzeld el, hogy programozó leszek! Ez az a csodálatos tudomány, amit az én isteni férjem kiválóan ért, de még az istenek közt is nagyon kevesen, mert annyira nagyon de nagyon nehéz hogy még közülük se mindenki képes rá, legalábbis nem mesteri fokon, vagy ha képes lenne is de nem vállalja, épp amiatt nem mert nehéz. De én alkalmas vagyok erre, ezt mondta Mán isten, nekem megvan hozzá az eszem, ami meg azt illeti hogy nehéz, hát semmi bajom azzal hogy nehéz, még örülök is neki mert ha könnyű volna bárki más is kitanulhatná e tudományt, de így én a kiválasztott kevesek egyike lehetek! Különben meg amit eddig tanultam belőle, azt még csak nem is találtam különösebben nehéznek, vagy ha az is de legalább kiváltképp érdekes is!
—Remek, én igazán örülök annak ha jól érzed magadat, bár azt hogy mi az a programozás, én se tudom. Mindegy is azt hiszem az én szempontomból; csak azt az egyet magyarázd meg kérlek, hogy jön ez a te tanulásod ahhoz, hogy már nem utálsz engem?
—De hiszen azzal kezdtem az egészet hogy akkor még irigykedtem! Mert te Isteni Feleség leszel, de nekem semmi reményem nem volt rá... Most már azonban nem kell emiatt irigykednem, sőt, még az Isteni Feleségek közt is egészen kivételes helyzetem van, most már nem én irigykedem hanem engem irigyel számos Isteni Feleség... Bizony, pontosan úgy lett ez ahogy akkor a te isteni férjed, Vé mondta amikor leszídott engem, lám, igaza volt ebben de ez nem is csoda hiszen isten: aki nelli nő okos, annak hihetetlen mértékben emelkednek az esélyei arra, hogy ő is Isteni Feleség legyen! Nem hittem akkor neki bevallom, de most bocsánatáért esedezem hogy hitetlen voltam, mert lám, már órákkal később is bebizonyosodott hogy mennyire igazat mondott! Én tehát most csurig vagyok boldogsággal, egyrészt mert magam is Isteni Feleség lehetek, másrészt mert azok közt is kivételezett, harmadrészt meg mert olyan dolgokat tanulok amikről eddig nem is tudtam, a létükről se, a Megismerés új kapui nyíltak meg előttem, s ha valaki ennyire boldog, azzal egyszerűen nem fér össze a gyűlölködés! Amíg te Tumma nem teszel rosszat nekem vagy másnak itt a szigeten, nekem semmi bajom veled! Engem egyszerűen nem is érdekel már ez hogy nellik, morik, kísértetek, törpikék... Bevallom, engem tulajdonképpen már maguk az isteneink is alig érdekelnek, úgy értem persze ezzel nem akarom őket lebecsmérelni, nagyon hálás vagyok nekik, eleve ugye a férjem is már egy isten, én csak azt szeretném kifejezni valahogyan, hogy ez az egész világ úgy ahogy van, már nem nagyon érdekel engem, mert én már csak a tudományoknak akarok élni! Egyszerűen nem rám tartozik hogy mi lesz a morikkal, nellikkel, akárkikkel... Én minden időmben tanulok! Tulajdonképpen annyira bezsongtam a tanulásba hogy még ide a lakodalomba se nagyon szívesen jöttem el, inkább csak udvariasságból, meg hogy bekapjak pár finom falatot. Én magamat úgy tekintem, hogy én is papnő vagyok, sőt a legfőbb papnők egyike, valahogy úgy, mint Ília, csak míg Ília a politikában a legfőbb papnő, úgy én a tudományokat illetően! Isteni férjem azt mondta nekem, hogy minden esélyem megvan arra is hogy még a történelemkönyvekbe is bekerüljek, tehát a nelli nép krónikáiba, afféle legendás alakként, de úgy hogy ha legendás is de kétségkívül valóságos szereplő, bizony, krónikák szólnak majd rólam mert meg lesz örökítve a nevem mint aki egy hatalmas híresség, mert óriási dolog hogy egy nelli kitanulhatja az istenek legrafináltabb tudományainak egyikét, és a legelső nelli aki ezt megteszi az éppen pontosan én leszek! Én, úgy bizony! A legelső! Persze hogy bekerülök majd ezzel a krónikákba... Ez egészen biztos, mert ez nem nekem jutott az eszembe, nem vagyok én olyan beképzelt hogy ilyesmi eszembe jusson, de isteni férjem mondta, ha meg ő mondta akkor az úgy is van! Azaz lesz! Szóval én azzal hogy tanulok, történelmet csinálok! Hihetetlen dolog ám ez, mert hát még a férfiak közül is jaj de kevesek nevét jegyzik fel a krónikák, inkább csak a királyokét, de még azok közül se mindegyikét mert nem mindegyik olyan jelentős, én meg nő létemre érhetem el ezt! Isteni férjem azt mondta, most már nem is lesz nehéz ezt elérnem, semmi különöset nem kell tennem érte, mindössze annyit hogy ne csináljak semmi eszement meggondolatlanságot ami miatt valami balesetben korán meghalok, vagy ami miatt ő maga úgy megdühödik rám hogy elkerget maga mellől, de ilyesmihez már tényleg valami egészen elképesztő hülyeséget kéne művelnem amit szinte csak szántszándékkal lehetne! Ha tehát mindössze úgy viselkedem ahogy az egy józan nőtől elvárható, és szorgalmasan tanulok, amit persze hogy megteszek mert élvezem is, akkor máris biztosra vehetem hogy bekerül a nevem a krónikákba, semmi különleges újabb erőfeszítés nem kell hozzá a részemről! Igen, ilyen híres valaki lettem! Azaz leszek! Persze hogy boldog vagyok, persze hogy nem tudok senkire se haragudni, képtelenség, hiszen akkora mázli ért engem hogy soha még senki nelli nőnek ekkora szerencséje nem volt mint nekem... Én most nem olyasmiken jártatom az eszemet hogy morik, nellik, ilyesmik, hanem hogy számrendszerek, tokenizálás, ciklusok, metódusok, névterek, meg más effélék... Te persze nem ismered e szavakat, de Vé isten egészen biztosan, majd megmagyarázza neked őket ha óhajtod. Rengeteg tanulni valóm van, bocsássatok meg, már megyek is...
—Várj egy pillanatot - mosolygott Vé - én nagyon örülök mindannak amit hallottam most tőled, de egyet árulj el: mit értesz azalatt hogy nem érdekelnek téged valamiféle „kísértetek”? Mert azt értem, és helyeslem is, hogy te leszel e világ első programozója a nellik közül, ez valóban csodálatos életpálya, sok sikert is kívánok neked hozzá, és teljes joggal lehetsz rá büszke ha sikerül neked. Helyes is, ha emiatt távol tartod magadat a morik, nellik, törpikék viszálykodásától, s általában a politikától. Ez nagyon bölcs hozzáállás, nincs ezzel semmi baj. De hogy jönnek ide a kísértetek? Talán eddig féltél tőlük, de most már itt a szigeten nem félsz, vagy...?
—Hogy... hogy mi...?! - meredt Talléna tátott szájjal Vére. Majd hirtelen felderült az arca.
—Ó, azt hiszem Vé isten, nem ugyanazt érted kísértet alatt, mint én! Úgy lehet, még nem jutott el hozzád a legújabb hír: Kiderült, hogy a morik kontinensén nem csak morik élnek, hanem ők is „ketten” vannak, mint mi e kontinensen: mert ugye vagyunk itt mi nellik meg a törpikék, nos a moriknál is van egy másik faj, valami nagyon fura lény, bár rém ritka lehet mert eddig nem is hallottunk róla. De órákkal ezelőtt találtak a nelli katonák belőle egy példányt az egyik szétlőtt, de még úszni képes hajóban. Az a hajó csak annyira sérült meg hogy még el tudtuk vontatni ide a szigethez, mert gondoltuk - akarommondani, gondolták a katonák - hogy majd itt mindent kipakolnak belőle, jól jön a zsákmány, sőt a hajó faanyaga se vesszen kárba - na és amikor kikutatták, ott találták ezt a valamit a hajófenékben, megláncolva, már majdnem megfulladt, a feje is alig látszott ki a vízből... valahogy kimentették, aztán elnevezték kísértetnek mert olyan sápadt az arca, és, és... nincs is szavam rá hogy lefessem neked... de különben is csak egy pillanatra láttam. Szerintem most vezetik Vá isten elé, javaslom menj oda és nézd meg magad is!

	Nosza, nem is kellett többet mondania Tallénának, Vé máris megszaporázta a lépteit, nyomában loholt Pucsakaci is, mert jaj de jó, megint felvehet valami érdekeset a kamerával... De ment velük Tumma is, és a mori nő máris magyarázta Vének, hogy ő sejti, miről lehet szó!
—Szerintem találtak a nellik egy fogoly Kéket.
—Kéket? Kék morit?
—Hááát... kéknek kék, de nem nevezném morinak. Mi morik ha nem úgy hívjuk őket hogy Kékek, akkor úgy nevezzük, hogy Szellőjárók. Ezek a lények ugyanakkorák mint mi morik, néha még nagyobbak is, tulajdonképpen lehetnek majdnem akkorák is mint ti emberek, de nem kell félnünk tőlük, mert ők is tudnak repülni, amiből máris nyilvánvaló hogy hiába olyan nagyok, de alig nyomnak többet mint egy nelli, sőt még annyit se. Tulajdonképpen tehát nemcsak hogy a moriknak nem kell félni tőlük, de ők a Szellőjárók félhetnek a moriktól... Igazság szerint mára már nem is él senki a Szellőjárók közt aki ne lenne rabszolga. Semmi esélyük az ellenkezésre, annyi se mint egy nellinek, mert annyira törékenyek a csontjaik. Könnyűek. Nem is jellemző rájuk hogy ellenkeznének, ennek ellenére alig él már néhány példányuk, mert nem bírják nálunk a klímát.
—Túl hideg nekik?
—Nem, sőt, a hideget messze jobban bírják mint mi morik, szerintem jobban még nálatok embereknél is, ugyanis nekik tollaik vannak! Nem tojással szaporodnak ők se, de attól még tollaik vannak, és... Na ez az, látod igazam volt, valóban egy Szellőjáró! Ő az! - mutatta a fura lényt, aki velük egyszerre érkezett Vá elé. Öt nelli vezette ide, láncon, bár semmi jelét nem mutatta a náluk legalább kétszer magasabb lény, hogy szökni akarna.
	Így első pillantásra nőnek nézett ki, már amiatt is, mert szépen formált cicijei voltak. Ez azonban csak a domborulatokból látszott, s a mellbimbókból, mert amúgy egész testét tollak borították - az arca kivételével -, a melleit is, emiatt természetesen ruhára nem is volt szüksége. Még a feje tetején is tollak nőttek haj helyett, közvetlenül a homloka fölött egy legalább húsz centis bóbita, amit ráadásul mozgatni is tudott, de ezen felül még roppant hosszú tollak nyúltak hátrafelé a tarkójáról is, e tollak mélyen a válla alá értek, és úgy tűnik jó benyomást akart kelteni emberi és nelli bámulóiban, mert most e tollakat felmeresztette, s ezek szinte napernyőként keretezték a fejét. Látszott az is, e nagy tollakat nemcsak egyszerre, de külön-külön is képes mozgatni.
	Testén mindenütt kék volt a tollazat, illetve néhány helyen ibolyaszínű, de a bóbitája többszínű, bár a színek közt ott a narancssárga dominált. A feje mögötti nagy mozgatható tollak pedig pláne sokszínűek voltak, nagyon hasonlóan néztek ki, mint a páva tollai. Most mikor kimeresztette őket, mindenkiből az ámulat kiáltása tört ki.
—Úgy tűnik, ez az értelmes madarak bolygója... - mormolta ezt látva Pucsakaci.
	A cár észrevette a jöttüket, s azonnal intett nekik.
—De jó hogy itt vagytok, ez az egzotikus új jövevény még nem ismeri a mi nyelvünket, úgy tűnik azonban hogy tud mori nyelven. Most tehát Tumma azonnal a szolgálatunkra lehet, tolmácsként!
—Hallom és engedelmeskedem! - válaszolta Tumma. —De már anélkül is hogy bármit kérdeznél tőle Vá isten, rögtön megmondhatom neked, hogy akit látsz, holtbiztosan rabszolga. Mindenki e népből rabszolga a morik közt, különben meg nincsenek is sokan, néhány százan legfeljebb. Soha nem is voltak sokan, mert ők a nagyon magas hegyek legtetején éltek régen, és annyira jól tudnak repülni, hogy úgy képzeld el, hónapokig le se kell szállniuk a talajra, még arra is képesek hogy a levegőben aludjanak. És még enniük se nagyon kell, mert valahogy a Nap fényéből táplálkoznak, bár ezt nem nagyon értem... Néha, nagyon ritkán kell csak nekik valami másféle élelem, pár csepp nektár vagy valami gyümölcs vagy növény... akkor leereszkednek. Ezt elég nekik havonta megtenni. Sőt annál is ritkábban. Még víz se kell nekik lentről, mert elég ha egy zivatarfelhőbe repülnek, és a tollukról lecsorgó esővizet megisszák. Ezek tényleg szinte teljesen légi lények! Még párosodni is képesek a levegőben egymással!
—Akkor hogyan hódították meg őket a morik?
—Hát, épp mert ezeknek szinte semmi se kellett a talajról, fegyvereket se készítettek. Ugyanakkor viszont egyvalamiért mégis szükségük volt állandó lakhelyre: amikor a nőiknek már nagyon előrehaladott a terhességük, még ők se képesek repülni. Olyankor kell nekik valami biztonságos hely. Barlang vagy ház... És olyankor persze kell nekik több élelem is, amit a párjuk hoz a nőnek. Szóval a várandósság idején sebezhetőek. Meg szülés után is talán úgy három hónapig. Azután már nincs gond, mert az olyan kicsi Szellőjáró is tud már repülni, de addig... Szóval, a morik elfoglalták a városaikat... - tárta szét a karját Tumma. —De nekem ehhez semmi közöm, ez sok-sok évszázaddal ezelőtt volt, én is csak a legendákból értesültem róla... Ezekből már olyan kevés van, hogy ő az első akit látok életemben!
—Miért nincs belőlük több?
—Nem bírják, hogy nem repülhetnek. Látod, ennek is elvágták a szárnyát. Illetve, úgy értem, ezeknek más a szárnyuk mint nekünk moriknak, itt nem úgy vágják el hogy mint a nelliknek az inat, hanem rendszeresen levágják a tollak végét, és akkor nem tud repülni... De ez legalább nem fáj nekik. De figyelni kell, mert a toll idővel újra kinő. Amúgy meg nem is az a legnagyobb bajuk hogy nem repülhetnek, hanem - így mesélik - itt valahogy kevesebb a fény ami kéne nekik, bár ezt nem értem, mert nyáron nálunk is van fény rengeteg, de az valamiért nem jó nekik...
—Én sejtem. - szólt most Vé. —Nem véletlen hogy ennek a lénynek a tolla szinte teljesen kék meg lila. Ezeknek nem jó az akármilyen fény, ezeknek kifejezetten ultraibolya fény kéne! Az viszont csak akkor éri őket, ha nagyon, nagyon de nagyon magasan vannak. Olyan magasan, hogy ott már levegőből is alig van. Eleve, valaminek a színe azért ilyen meg olyan, mert a fény teljes spektrumából azt a színt veri vissza, az jut tehát a szemünkbe, a többi fényt elnyeli. Ha tehát ennek ilyen kékes-lilás a tolla, az azért van mert olyan magasan repül általában, ahol már annyi rengeteg az UV-sugárzás hogy így védekezik ellene, hogy annak nagy részét visszaveri a tollazata. De egy részét azért átengedi, amit valahogy felhasznál energiaként. Azaz, szerintem a tollai nemcsak a repülésben segítik, de egyben valamiféle napelemekként is működnek, de úgy, hogy a napfénynek főleg az UV-spektrumát képesek energiává átalakítani, azaz, idelent ahol UV sugárzás már alig van, ezek a lények egyszerűen szép lassan éhen halnak. Hát nézzétek meg a szerencsétlent, alig támolyog... És bármilyen gonosznak tartsuk is a morikat, nem hiszem hogy egy ilyen extrakülönlegességtől sajnálták volna a betevő falatot is. Biztos hogy kapott elég élelmet, húst, gyümölcsöt, mindent. De hiába, mert ennek ultraibolya fény kéne...
—Szerinted itt nálunk is éhen fog halni? - kérdezte a cár.
—Teljesen biztos. Illetve, ez csak lassan következik majd be. Tumma is azt mondta, régóta rabszolgák már ezek. Azaz, néhány évtizedet azért elélnek így is, gondolom mert valamennyi UV-fény azért akad idelent is, hiszen ha napozunk akkor is amiatt barnul le a bőrünk... Meg, gondolom, a közönséges napfényből is képes valamennyi energiát felvenni a tollazata... Végeredményben én azt hiszem, elvegetálnak ezek idelent mindenképpen, csak nem érzik jól magukat. Ha viszont nem érzik magukat jól, depressziósak lesznek, meg fogékonyabbak mindenféle betegségekre is, stb... és akkor hamar jön a halál.
—Engedjük el! - javasolta Ília, a cárra nézve.
—Nyilvánvaló hogy el fogjuk engedni - bólintott a cár - de előbb kikérdezzük. Aztán meg, az önmagában nem elég hogy elengedjük, mert mi is lesz vele...
—De hiszen ez a hegy hihetetlenül magas. A tetején már biztos jó a klíma neki. És még barlangok is vannak, ahova bebújhat ha akarja. - mondta Pucsakaci.
—Az igaz - bólogatott a cár - de... de odafent rém magányos lesz egyedül. Hm... - és e szavaknál elgondolkodóan meredt Vé arcába. Az író elvigyorodott.
—Bízhatsz bennem, Felség!
—Örülök hogy szavak nélkül is megértesz, jó „helyettesem” vagy.
—Nem érdemlem meg a dicséretet, mert szerintem mindenki más is kitalálta most a szándékodat. Én azonban arra kérlek, várj még egy cseppet e madárlány kikérdezésével, addig csak azt tolmácsolja neki Tumma hogy jó barátok közt van. Mást azonban ne mert én is hallani szeretnék mindent. Én elszaladok és mindjárt hozok valamit, aminek nagyon fog örülni!

	Hamarosan vissza is tért, egy UV-lámpával az egyik kezében, és egy több méteres LED-égőkből álló karácsonyfavilágításhoz hasonló füzérrel, ami azonban kisfeszültséggel működött, és így egy erősebb de zsebben elférő akkumulátor is táplálni tudta.
—Ez kifejezetten olyan fényt ad, ami előnyös a növények fotoszintéziséhez! - magyarázta. —Csíráztatáshoz használják melegházakban... Igazából nem UV-fény, de azt hiszem mégis tetszeni fog neki, mert hatékonyabban tudja majd felhasználni. Ez az elemlámpa azonban kifejezetten UV-fényt sugároz! - azzal bekapcsolta, és a tollas leányra irányította.
	Annak azonnal elkerekedett a szeme csodálkozásában, és könyörögve nyújtotta a kezét a lámpáért. És mondott is valamit, de olyan nyelven mely leginkább a törpikék nyelvére hasonlított, azaz madárszerű csippantásokkal volt teli. Senki se értette.
	A gesztust azonban igen. Vé odalépett mellé, és a kezébe nyomta a lámpát. Ekkor látta azt is, milyen furcsa a leány keze: igazából mindegyik ujja megvan jó egy méter hosszú, de ezen ujjakról is hosszú tollak nőnek! Azaz ha teljesen kiterjeszti a szárnyát két oldalra, megvan a fesztávolsága több mint négy méter is! Ekkora szárnyakkal persze hogy lehet már repülni, főleg vitorlázórepülést végezni... ha valaki ennyire könnyű... Ezek után Vé simán elhitte, e lény játszi könnyedséggel felemelkedik akár tízezer méter magasra is!
	Ugyanakkor viszont bármelyik ujját vagy akár a könyökét is, behajlíthatta, csökkentve így a szárnyfelületet, ami akkor volt jó, ha gyorsan akart haladni, például lezúdulni valahonnan zuhanórepülésben. Különben meg, természetesen e lénynek se volt farka, de jókora tollak borították a lábszárát, sőt még a combjait is.
	Ujjai végén hegyes karmok ültek. Nyilván jól jöttek, ha meg kellett kapaszkodni valami sziklarepedésben. De ilyen karmos ujjakkal, pláne ha hosszú, vékony ujjakhoz tartoztak, nem sok munkát lehetett végezni, az is biztos. Még arra is alkalmatlannak tűntek, hogy kardot forgasson velük...
—Miféle munkákra alkalmazták ezeket nálatok? - kérdezte a cár Tummát.
—Szeretőnek, meg szolgálói feladatokra, olyasmikre hogy beágyazni... - vonogatta a nő a vállát. —Sokat nem tudok erről, Vá isten, csak hallomásból ismertem ezeket én is eddig, mondom nagyon kevesen vannak, nagyurak játékszerei... Komoly munkára biztos alkalmatlanok.
—Semmi baj, majd legfeljebb ő is számítógépprogramozó lesz... azt lehet ilyen gyenge kezekkel is... - mormogta Pucsakaci.
	A tollas lány közben elvette az UV-lámpát Vé kezéből, és bátortalanul rá is mosolygott a férfira. És azonnal úgy irányította a lámpa fénysugarát, hogy annak minden foszlánya valamelyik kék tollát érje, semmi ne vesszen kárba belőle.
	Vé átölelte őt és megsimogatta.
—Szerintem leszedhetjük róla a láncot. - indítványozta. Ezután pillantása Íliára vándorolt, de megszólalnia se kellett, mert kis nelli felesége máris felcsattant:
—Mit nézel így rám?! Semmi bajom ezzel a nővel, tudd meg! Ő nem mori! Ő ugyanolyan rabszolga mint mi nellik lennénk a moriknál, tehát sajnálom őt, és nincs kifogásom ellene hogy a feleséged legyen... Már ha kibírja melletted és nem száll fel olyan magasra, ahol még te is keményre fagynál! Szóval ne nézz így rám!
—Ezt mind tudom, Ília.
—Hát akkor?!
—Attól félek, nem találtad ki Vá isten azon gondolatát, amit pedig az előbb én kitaláltam. Arról van szó, hogy az összes ilyen lényt, Kéket vagy Szellőjárót ahogy Tumma nevezi őket, illik kiszabadítanunk a moriktól, vagy fogalmazzunk úgy: megszerezni tőlük! Tehát az expedíció jóval komolyabb lesz, mint ahogy azt eredetileg terveztük, mert már nem csak Tumma apjáról van szó. És természetesen, ez a tollas lány velünk kell jöjjön, mert ő kell hogy majd tolmácsolja a többi ilyennek, hogy bennünk megbízhatnak, mi jók vagyunk hozzájuk.
—Ettől azonban Ília még nem mehet veletek. Egyetlen nelli se. - mondta a cár.
—Eszem ágában sincs mennem! - vágta rá Ília. —Nem örülök neki hogy Vé elmegy, de én nemcsak nem akarok menni, de ha ő maga követelné hogy menjek, akkor se szívesen engedelmeskednék neki. Biztos vagyok benne, ő azt hitte hogy kézzel-lábbal könyörgök majd hogy hadd tarthassak velük, de szó sincs semmi ilyesmiről! És ennek két oka van. Egyrészt hogy nagyon veszélyesnek tartom, elsősorban magamra nézve, de úgy általában véve is. Másrészt, amíg ott lennék velük, azalatt állandóan engedelmeskednem kéne, szóval beosztott lennék és nem főnök, mint itt! Az expedíció közben engem irányítanának, és nem én irányítanék! Eszem ágában sincs ekkora lemondást felvállalni, ha nem muszáj!
—Huh, örülök hogy ezt mondod, jócskán megkönnyebbültem! - sóhajtotta Vé. —Akkor nem haragszol?
—Nem, feltéve hogy már most jóelőre megígéred, hogy azoknak is úrnője leszek akiket elhozol ide e kék népből!
—Elméletileg természetesen az leszel, de gyakorlatilag hogy képzeled?! Hiszen valóban úgy lesz ez ahogy mondtad, ezek olyan magasan élnek majd ahol még nekem is hideg lesz, nemhogy neked!
—Azzal nekem nincs semmi bajom, engem kizárólag ez az elméleti jelleg érdekel! A tekintélyem érdekében!
—Ja, ha csak erről van szó, azzal semmi gond nem lehet, ezt én azonnal megígérem neked, bár ez nem tőlem függ hanem Vá istentől. Nem hiszem azonban, hogy ő is ellenezné.
—Nem ellenzem. - mosolygott a cár. —Feleségül veszed őt is? - kérdezte Vétől.
—Hát, ha beleegyezik... Bár, amilyen szépen mosolyog rám most, hogy odaadtam neki a lámpát, azt hiszem nem fog visszautasítani...
—Csak elrepülni. - jegyezte meg Ília, enyhe rosszmájúsággal a hangjában.
—Azt mondtad, nem haragszol rá. Meg rám.
—Haragról szó sincs, de látom rajtad hogy teljesen... hogy is fejezzem ki magamat udvariasan...
—Ne törd magadat, bevallom nyíltan: teljesen belezúgtam!
—Na épp erről van szó. De félre ne érts: nem vagyok féltékeny, úgy értem nem a pozíciómat féltem, téged féltelek, mert képzeld el miként érzed majd magadat ha - költőien szólván - elébe tárod szíved minden szeretetét, aztán ez meg csak úgy felszáll a magas égbe és ott hagy téged... Holott, még csak nem is lesz ez okvetlenül rosszindulat a részéről, egyszerűen nem akar éhen halni!
	Vé megrázta a fejét.
—Ugyan már... akad itt nálunk szoláriumlámpa talán fél tucat is. És már van valamennyi áramunk is. Ha valamelyiket beüzemeljük, s befekszik alá a kicsike, szerintem nemhogy elrepülni nem akar majd, de soha ki se szállni alóla!
—És mi lesz a többi effélével? Ha azok felmennek a hegy tetejére, ez is utánuk akar majd menni, a társaihoz!
—Ez nem biztos. De meg, készíthetünk mi is szoláriumlámpákat, ha nem is olyan hatékonyakat. Szénrudas ívlámpával például lehet ilyen sugárzást csinálni... Hamarosan azt is meg kell oldjuk hogy készítsünk hegesztőgépeket, az kell a modern technikához, na most ugye a hegesztőívben is van ultraibolya sugárzás, azt tudjuk, emiatt is kell óvni a szemet hegesztés közben... Hohó, lefogadom akármibe, ennek a lánynak meg mindenkinek a népében, olyan szeme van hogy nem árt neki az UV-fény! Ez máris azt jelenti, pompás hegesztők lehetnek belőlük, ezeknek nem kell majd hegesztőszemüveg, anélkül is belebámulhatnak az ívfénybe! Nagyonis hasznos tagjai lesznek a közösségünknek!
—Na jó - szólt a cár - akkor megkérem Tummát, kérdezze meg ezt a tollas szépséget, mi a neve, és hogy került arra a hajóra. Aztán azt is, szívesen lenne-e Vé felesége.
	Kiderült, a leány neve egyszerűen az, hogy Csini... Véletlenül ez olyan hangsor volt amit az ő nyelvükön is és a mori nyelven is ki lehetett ejteni, sőt az emberek nyelvén is. Ők magukat úgy nevezték, hogy a Szich nép, és szich nyelven a „csini” mindösssze azt jelentette, hogy „szép nő”, mert szóösszetétel volt: csi=szép, ni=nő. Egyetlen szóval tehát talán úgy lehetne lefordítani a nevét, hogy „Szépség”. Szó ami szó, valóban nagyon szép volt...
	A morik hajójára meg bizonyos értelemben úgy került, mint Tumma is: szökevény volt... Megtudta ugyanis, hogy a morik felfedeztek egy távoli kontinenst. És arra gondolt, biztos vannak arrafelé is magas hegyek... De oda el kell jutnia! Repülve nem tud, mert mindig levágták a szárnytollait. Emiatt egyszer egy alkalmas pillanatban besurrant az egyik hajóba, és elbújt a hajófenékben. Sajnos, arról fogalma se volt, milyen sokáig tart egy ilyen út... Élelme volt odalent bőven, még víz is a hordókban, de hiába, mert itt még annyi napfény se érte mint odafent. Még félútig se jutott, muszáj volt előbújnia és feladnia magát, másképp meghalt volna. Ekkor nagy verekedés tört ki a hajósok közt hogy egy ilyen hihetetlenül értékes rabszolga kié legyen... történt pár haláleset is. Végül valahogy megegyeztek, de aztán aki megkapta őt, magával vitte a hadjáratra is amit az Istenek Szigete ellen indítottak a morik, mert nem merte őt otthon hagyni, hátha elszökne vagy valaki elrabolná... bezárta tehát a hajófenékbe ideiglenesen. Aztán, majdnem elsüllyedt a hajóval együtt... hát ennyi az ő története! És természetesen boldogan lesz Vé felesége, és meg se kell őt láncolni, megígéri hogy nem szökik el akkor se ha majd kinőnek a tollai, hiszen hogy is tenne ilyesmit amikor olyan kedves férje lesz aki varázslatos fénybotot ad neki...
—Ez semmi, csak pár órát várj s hamarosan befektetlek egy olyan ágyba, amit csodálatos pici Napok világítanak meg, nagyon élvezed majd! - biztatta őt Vé és megpuszilta.
—Alakul a multikulti. - vigyorgott Pucsakaci.
—A micsoda? - kérdezte a cár.
—A multikulturális társadalom. Jó sok faj él együtt e bolygón: törpikék, nellik, morik, ezek az izé... „Szellőjárók”... Meg persze mi emberek is. Ez már öt faj...
—Nincs ezzel semmi baj, ha mindnek megvan a maga helye. És persze ha mindnek én leszek az uralkodója... - majd Vére pillantott:
—Rakd akkor a fejére a sisakot hogy tudja ő is a nyelvünket, de fektesd is be rögvest a szolárium alá, hadd legyen kellemes élménye is a fejfájás mellé...

Másnapra tehát Csini már tudott az „istenek nyelvén”. És mindenki megdöbbenésére, nemcsak tudta az emberek nyelvét, de még csak nem is fájt emiatt a feje! Egyáltalán semennyire se!
	Senki nem értette, ez hogy lehet. Végül Pucsakaci ezt dünnyögte:
—Talán valami olyasmiről lehet szó, hogy ugye a nyelvtanító sisak végső soron mégiscsak sugárzással hat az agyra ugyebár. Na most ezek a lények kifejezetten épp a sugárzáshoz vannak nagyon hozzászokva. Vélhető, hogy emiatt sokkal jobban fel van szerelve az összes sejtjük is mindenféle DNS-javító mechanizmusokkal, hiszen a sugárzások könnyen roncsolják a nukleinsavakat, s ezen hibákat ki kell javítani a sejtekben, nehogy rák keletkezzék. Én tehát azt hiszem, a nyelvtanítás igenis alaposan megfájdította Csini fejét is, épp csak ebből ő eleinte nem érzett semmit mert akkor még aludt. Amikor meg már érzett volna, mert felébredt, akkor amiatt nem érzett mert nem volt már mit érezzen, ugyanis olyan gyorsan kijavított minden hibát a szervezete ami fájdalmat okozhatott volna neki. Tehát nem arról van szó hogy neki ne okozna fejfájást egy efféle nyelvtanítás, mindössze olyan rövid ideig tart az egész hogy átalussza, mert olyan hamar kijavít mindent a szervezete!
	Csini tehát igazán nem panaszkodhatott a nyelvtanítás miatt, ellenben teljesen ledöbbent, milyen varázslatos módon tanult meg egy idegen nyelvet. És remekül érezte magát, azt mondta, hihetetlen kényelem a számára a szoláriumban perzselődni, ennél szebbet ő egyszerűen el se tud képzelni! És valóban jó hatással lehetett rá a sok fény, mert egyetlen nap alatt amit a szoláriumban töltött, másfél centiméterrel nőttek meg a tollai amiket korábban levágtak a morik! Mármint, egy toll levágott vége természetesen nem képes visszanőni, ezt úgy kell érteni, hogy új tollak kezdtek kinőni a régi, vágott tollak mellett, ezen új tollak nőttek máris másfél centimétert egyetlen nap. Csini elmondta, majd ha ezek elérik a teljes nagyságot, a levágott tollai apránként kihullanak.
	De amúgy is pompás volt a hangulata, mert látta hogy itt ő igazi unikum, extrakülönleges vendég, és senkinek meg nem fordult az agyában olyan illetlen gondolat, hogy neki Csininek bármit is dolgoznia kéne, akár valami egészen könnyű munkát is! Úgy élhet mint egy fölöttébb tisztelt királynő, mint valami körberajongott sztár... Mindenki őt csodálja akárhová is megy, szereti őt mindenki, nellik is, emberek is, törpikék is... Amúgy, a nagysága ellenére, alig nyomott többet mint egy törpike. Ő fiatal leány volt, de úgy fiatal hogy azért már felnőttnek számított, elérte tehát a teljes felnőtt súlyát. És az bizony nem volt több, mint hét kiló... Tehát még Íliánál is könnyebb volt teljes egy kilóval! Messze sokkal nagyobb volt mint Ília, ennek ellenére azonban könnyebb. Igazi légies teremtés... és elmondta, hogy az ő népében a férfiak is nagyjából ugyanilyen nehezek. Náluk is az van hogy a férfiak nagyobbak egy picit, még nehezebbek is, de legfeljebb talán ha húsz dekával nehezebbek és öt centivel nagyobbak, de már ezt is csak ritkán. A különbség tehát nem számottevő. Ennek oka bizonyára az volt, hogy náluk nem kellett a férfiaknak harcolni egymással a nőkért, ennek nem lett volna értelme. Náluk ugyanis mindig a nő választott párt. Nem volt rászorulva a férfiakra: ha nem tetszett neki valaki mellett, elrepülhetett tőle, hiszen napfényt a felhők fölött bármikor találhatott magának... A férfiak tehát úgy vetélkedtek a nőkért, hogy mindenféle káprázatos légibemutatókat tartottak, így próbálván meg lenyűgözni a kívánatos hölgyet, hogy őket válassza. Az efféle légi vetélkedés energiaigényes dolog természetesen, így érthető hogy a férfiak a Szich népben is valamicskét erősebbek lettek mint a nők, ugyanakkor azonban könnyű belátni, ehhez mégse kell akkora kimagasló erőtöbblet, mintha élethalál-harcot vívnának egymással.
	A harcra különben teljességgel alkalmatlanok voltak. Már fogaik is csak alig voltak. Szemfogaik például egyáltalán nem. Tulajdonképpen egész fogsoruk mindössze 8 fogból állt: elöl felül is, alul is volt két-két gyönyörű, egészséges metszőfoguk, és hátul mindkét oldalon egy pár zápfoguk, tehát baloldalon is alul egy és felül egy, és jobboldalon is. Ez volt a teljes fogazatuk, ez elég volt ahhoz amikor nagy ritkán le akartak harapni valami bimbót vagy gyümölcsöt, aztán megenni azt. Húst soha nem ettek.
	Annyira a gyümölcsökhöz voltak szokva, hogy már legelső nap megtörtént a majdnem-tragédia: Csini alaposan befalatozott a buf-gyümölcs húsából! Senki nem mondta neki, hogy vigyázzon mert az mérgező... látta hogy az egyik ember eszi azt, bekapott belőle ő is egy falatot, ízlett neki...
	Mire észrevették mit csinál, már késő volt bármit is tenni. Szerencsére azonban nem is volt szükség bármit tenni. Csininek semmi baja se lett az egésztől. Hiába, más fajba tartozott, rá nem hatott a méreg. Ugyanakkor viszont ugyanolyan gyanakvóan szagolgatta a buf magvat mint az emberek. Nem tartotta vonzónak a cián-illatot... és mondta is hogy ezt inkább meg se kóstolja. Az „isteni pisit” se szerette, igaz hogy azt már megkóstolta, de az volt a véleménye róla, hogy túl sós.
	Ez, meg hogy egész testét toll borította, azon véleményt alapozta meg az emberekben, hogy a Szellőjárók népe teljesen más élőlénycsoport tagja mint a nellik, morik és törpikék. Ez utóbbi három faj, még ha manapság már nem képesek is kereszteződni, filogenetikus értelemben aránylag nemrég váltak csak el egymástól, tehát közeli rokonok. A Szellőjárók azonban nem rokonai emezeknek. Ők valóban teljesen más faj, sőt nemcsak faj, de vélhetőleg más törzsbe is tartoznak. Vé nem tartotta lehetetlennek, hogy a Szellőjárók ténylegesen valami madárfajta leszármazottjai, még ha manapság nem is tojással szaporodnak már. Nem lehetetlen, hogy igazából kialakul a nőstényeikben a tojás, csak ezt nem rakják le, hanem a tojás bennük kel ki... miért is ne, léteznek elevenszülő kígyófajok is, simán lehet ilyesmi madaraknál is... Kíváncsi is volt, új felesége mennyire tud repülni! Csini mondta neki, hogy ő még soha életében nem repült, nem engedték neki, mindig levágták a tollait... De alig várja már hogy tehesse, és úgy tűnik, hála az emberek kvarclámpáinak, hamar kinőnek a tollai, talán már két héten belül, s akkor repülni fog! Ő olyan boldog már most előre is, úgy várja e pillanatot! És egészen biztos benne, hogy talán egy vagy két nap gyakorlás is elég neki, és simán lehagy bárki nellit vagy törpikét ami a repülést illeti! Nem létezik hogy úgy ne legyen, minden legendájuk és hagyományuk úgy szól, hogy ők a legislegjobban repülő élőlény az egész világon... már ha hagyják nekik, ha nincsenek rabláncon tartva, vagy nincsenek levágva a tollaik... ők semmi máshoz nem értenek, de ehhez igen, és tanulniuk se kell, ez benne van az ösztöneikben, ők a repülésre teremtődtek... Ők még megvédeni se tudják magukat másképp, csak úgy, ha elrepülnek a veszedelem elől...
	Ez utóbbit azért Vé kétlette. Nem vitás, a Szellőjárók elég gyenge valakiknek tűnnek, de nem szabad elfeledni, hogy mégiscsak olyan szárnyaik vannak, amiket bő két méter messzeségbe ki tudnak nyújtani villámgyorsan, s e szárny végén borotvaéles karom ül. Azért ha ezzel váratlanul odakapnak valakinek a torkához, simán elmetélhetik vele az illető nyelőcsövét...
	Ez persze nem vette el a kedvét attól, hogy kedveskedjék Csininek, és láthatóan ezellen Csininek se volt semmi kifogása. Elmesélte, hogy a moriknál se neki, se a többi Szellőjárónak nem az volt a baja hogy a mori férfiak néha szerelmeskedni akartak velük, ez őket igazából nem érdekli, mert náluk nincs is állandó család, a „férj” csak addig van a „feleségével”, amíg az utód néhány hónapos nem lesz, és cseppet se biztos hogy legközelebb is ő lesz a „férj”. A féltékenység érzése tehát teljesen idegen a Szellőjáróktól. Nekik amiatt nem jó a moriknál, mert előszöris nem repülhetnek, ha mégis akkor is csak pár tucat méter magasra, valami erős szíjra kötve, aztán meg ugye levágják a tollaikat, és még dolgoztatják is őket, mindenféle olyan munkakörökben amik ugyan nem nehezek, de unalmasak. Fényből sincs nekik ott elég... Továbbá, magányosak is, mert ritka hogy egy mori uraság olyan gazdag legyen hogy egynél több Szellőjárót meg tudjon vásárolni.
	A legjobban tehát annak örült Csini, hogy megtudta: az istenek - azaz az emberek - megpróbálják elhozni a teljes népét erre a csodálatos szigetre, ide az égbenyúló hatalmas hegyre, aminek a csúcsa örökre az övék lesz majd! Ahol szabadon élhetnek! Igaz, e hegy nem tízezer csak háromezer méter magas, de ez azért már mégis messze megfelelőbb nekik, aztán ugye az emberek azt ígérték hogy itt nem tartják majd őket rabláncon, tehát repülhetnek, van sok nagy barlang is ami remek dolog a várandós nőknek a szülés körüli időszakra, és még azt is remélhetik hogy kapnak sok-sok csodálatos kvarclámpát, azaz még a barlangon belül is „napozhatnak” majd... ez aztán az elképzelhetetlen luxus! Napfény, a barlangon belül, még akkor is amikor a várandós nő nem tud repülni az állapota miatt! Hohó, ez olyasmi hogy efféle eddig az álmaikban se jutott az eszükbe, ilyesmi még a meséikben se szerepel! Ilyesmit eddig senki közülük még csak el se képzelt!
	A dolog ellen persze megintcsak Pucsakacinak volt kifogása.
—Ez már egészen biztosan nagyon komoly beavatkozás.
	Vé bólogatott.
—Az. De hallhattad: ezek a szerencsétlenek már csak néhány százan vannak. Hamarosan kipusztul a fajuk, ha ez így megy tovább. Egy faj kipusztulását jóérzésű ember akkor se hagyja ha csak egy állat- vagy növényfajról van szó, de ezek ráadásul értelmes lények is! És milyen különlegesek, mennyi sokat tanulhatunk a biológiájukból!
—Persze, persze... - sóhajtozott Pucsakaci. —Ez mind igaz, de eredetileg cseppet se így terveztem!
—Annál jobb, akkor hű maradsz a magad teremtette hagyományokhoz.
—Mit értesz ezalatt?
—Azt, hogy mindenki tudja a Bargan bolygón, közismert de tényleg, hogy még soha egyetlenegy Kukkolód se végződött úgy, ahogy azt eredetileg eltervezted! - vigyorgott Vé.

	Ami e „beavatkozást” illeti, az azonban nem következett be olyan hamar. Közbeszólt ugyanis a cár... Azt mondta, szó sem lehet az expedícióról addig, amíg Csini tollai mind ki nem nőnek! Egyrészt, messze biztonságosabb neki ha szükség esetén elrepülhet a veszedelem elől. Másrészt, a többi Szellőjáró csakis akkor hiheti el hogy az emberek nem tartják majd őket rabságban, ha látják hogy Csini tollai nincsenek levágva, hogy Csini tehát szabad!
—Egyelőre úgy tűnik, hogy hála a kvarclámpáknak, Csini tollai mintegy két hét alatt újra teljesen kinőnek. E két hetet tehát kivárjuk! - mondta a cár.
—Jól van - sóhajtotta Pucsakaci - de akkor én most távozom, és majd jövök nagyjából két hét múlva! Addig legalább hazaviszem az eddigi filmanyagot, hogy leadhassam a megfelelő személyeknek akik majd pénzt csinálnak belőle...
—Tedd azt! - intett felé előkelően a cár.

Pucsakaci tehát elment, majd visszatért, tizenöt nappal később. És alig lépett ki a légzsilipből, máris vigyorogva integetett Vé felé.
—Él még Csini?
—Már miért ne élne?!
—Mittudomén... megkajálhatott valami akármit ami neki méreg... Mindegy, lényeg az hogy ha él, akkor ennek nagyon fog örülni!
—Minek?
—Annak, amit hoztam. Tudom, azt mondtam nem akarok beavatkozni, meg hogy magatokra vagytok utalva... De ugye, ha már egyszer bevállaltam hogy elviszlek benneteket a morikhoz... meg ugye, mégiscsak szép dolog megmenteni egy teljes népet a kipusztulástól... szóval, mindebbe belegondolva, rájöttem hogy akkor már mindegy, és akár azt is megtehetem hogy hozok nektek ezer darab pompás szoláriumkészletet! Ez nekem nem nagy pénz, a Szellőjáróknak azonban csodálatos ajándék. Persze, hogy honnan lesz áram ami működteti a szoláriumokat, az már a ti dolgotok...
—Ó, az árammal nem lesz semmi gond! Van itt a szigeten egy jókora patak, szinte már folyam, és elmagyaráztuk a cárnak hogy mi az a duzzasztógát. Ő meg szólt a nelli királynak, hogy küldjön ide alattvalókat, akik megépítik azt a terveink alapján. Természetesen, a nelli király nem mert ellenkezni Vá istennel, de nem is akart. Még szép hogy küldött elegendő munkaerőt... Különben is, tudhatta hogy ha ellenkezik, a legkevesebb hogy nem kap magvakat az isteni gyümölcsökből... de meg, minek is ellenkezett volna, nem állt érdekében hogy ellenkezzék! De a munkára vezényelt nellik se morgolódnak, mert bár a munka „istentelenül” nehéz nekik, hiszen kicsik, ugyanakkor viszont az ő fogalmaik szerint fényesen meg vannak fizetve érte, sőt mi az hogy fényesen, az a helyzet durva alulbecslése, mert inkább illik ide az a szó - még stílszerű is lesz hiszen az isteneknek dolgoznak - hogy „istenesen” meg vannak fizetve, sőt annál is jobban: „istentelenül” sok pénzt kapnak! Bármelyik munkás ott, a legnyomorultabban fizetett is, annyit keres egy nap alatt, hogy korábban annyit egy jólszituált „közposztály-beli” nelli egy hónap alatt is csak pokoli mázlival... Ráadásul annyi isteni pisit ihatnak közben amennyit csak akarnak. Hiszen nem kell messzire menni érte... márpedig ez a számukra még mindig az elképzelhető legnagyobb státuszszimbólum, mert még mindig nincs belőle elég, mert finomnak tartják, mert valóban egészséges is nekik, mert remek de ártalmatlan narkotikum is, meg már babonaságból is, hiszen az istenektől jön, emiatt szilárdan hisznek benne hogy úgy általában véve is kimagasló varázserővel bír, tehát megvédi őket rontástól meg mindenféle más efféle képzelgésektől! Szóval, senkit nem is kellett a királynak kényszeríteni a munkára, tömegével jelentkeztek az önkéntesek, válogathatott belőlük bőven... Annyi nelli nyüzsög az építkezésen, hogy alig látni tőlük a talajt, szerintem három hónap se kell és kész a duzzasztógát! Lesz akkor áram elég, amennyit csak akarunk! Ília is elemében érzi magát, mert persze hogy ő irányít ott mindent, annyit parancsolhat most amennyit csak akar, kiélheti minden főnöki ambícióját, és ez láthatóan nagyon kedvére van. Különben meg, el kell mondjam neked Pucsakaci, ez az egész duzzasztógát majdhogynem felesleges is, lesz ugyanis nemsokára áramunk máshonnan is. Tudniillik, a Szellőjárók könnyedén megtermelhetik önmaguk is azt az áramot, ami kell a szoláriumaikhoz!
—Hogyhogy?
—Hát csak úgy, hogy nekem elegem volt belőle hogy mi, a zseni aspergeresek, állandóan csak azon igyekszünk hogy a közismert technológiai megoldásokat majmoljuk. Gondolj csak bele: félautomata nyílpuska! Itt újdonság, de a mi világunkban nem az — nem mi aspik találtuk fel! Ugyanez igaz a gőzgépre is, meg minden másra is. Ideje lett volna már kirukkolni valami igazán saját felfedezéssel, te nem így gondolod?
—De, de, nagyonis! Sikerült?!
—Naná! És az érdem jelentős részben épp az enyém! Mert bár nem én csináltam meg, de igenis az én érdemem a kiindulóötlet! Elgondolkoztam ugyanis azon, miként működhet Csini tollazata. Kértem tőle pár kihullott tollat, és szóltam az orvosnőnknek hogy vizsgálja már meg alaposan mikroszkóppal, mert nekem van egy olyan érzésem, hogy ez pompás természetes napelemtábla. És kiderült, hogy igazam van! Azt nem tudom most se, részleteiben miként működik, de azt igen, hogy e tollak még kihullott állapotban is, egészen amíg el nem égnek vagy meg nem eszi őket valami moly vagy akármi, képesek az energiatermelésre. És gyakorlatilag éppoly egyszerűen hálózatba kapcsolhatóak, mint bármely mesterséges napelemcella. A toll minden egyes pici sugara egy mikroszkopikus cella, amikből pirinyó  „vezetékek” mennek a toll fő szálába. A fő szálban ezek egyesülnek, és ott ahol a toll a testbe fut, már nemhogy mikroszkóppal, de egy jobb nagyítóval is kivehető hogy melyik a két „ér”, a pozitív és negatív, úgy képzeld el még a színükben is különböznek egymástól, micsoda előzékenysége ez a Természetnek a számunkra... ugyanis egyenáramot termelnek e tollak. Méghozzá szinte pontosan 3.7 voltos feszültséget, ami miatt azt gyanítom, a tollak valamiképp a lítiumionokat használják fel energiatermelésre vagy -tárolásra, de ez végeredményben mindegy is... az biztos, egyetlen toll is ad annyi áramot, legalábbis jó napos időben, hogy simán elegendő egy tucatnyi LED-dióda működtetéséhez is! Szóval, örömmel közölhetem veled, hogy Csini eddig kihullott tollaiból már össze is barkácsoltunk egy biológiai napelemtáblát, ami bőven elég arra hogy működtesse Csini azon laptopját amit neki adtunk, meg még pár más kütyüt is. És mindezt annak ellenére, hogy idelent elég kevés az ultraibolya sugárzás. De a tollak termelnek energiát a nem ultraibolya fényből is, csak rosszabb hatásfokkal. Szóval, ha jönnek ide a többi Szellőjárók, egykettőre meg lehet csinálni hogy önellátóak legyenek elektromosságból, s ehhez más se kell csak a saját tollaik, azok közül is csak azok amik amúgy is kihullanának. Meg néhány méter drót. És persze kvarclámpák, de azokat te épp most hoztál... Hamarosan szerintem bőven lesz annyi kihullott tolluk hogy nekünk is jut belőle, és így tökéletesen környezetbarát módon oldhatjuk meg az energiakérdést!
—Na végre valami valóban saját felfedezés! Hogy én mennyire örülök ennek! Többé senki nem mondhatja majd hogy nem volt igazam, és az aspik nem alkalmasak saját felfedezésekre!
—Szerintem örömed messze elmarad attól, amit Csini érez. El se tudom mondani, mennyire megvidámodott amikor megtudta hogy ők a Szellőjárók a közösségünk kiváltképp megbecsült tagjai lesznek, s ehhez még csak agyon se kell hajtani magukat valami nehéz vagy unalmas munkával, mindössze a tollaikat kérjük, azok közül is csak azokat amik amúgy is kihullanak, s amiknek eddig ők semmi hasznát nem vették! Mennyire boldog volt amikor rájött, hogy ez nekünk igazi kincs!
—És nekik is, ha ezzel lesznek működtetve a kvarclámpáik.
—Persze, de jut belőle azért nekünk is bőven, idővel...
—Akkor tehát kinőttek már a tollai?
—Igen, sőt, annyira gyorsan nőnek hogy nem is kellett ehhez két hét, kilenc nap is elég volt! Igazából annyira gyorsan nőnek hogy ez őt magát is meglepte, azt gyanítja az az oka hogy jó hatással van rá a buf-gyümölcs... meg a remény, a boldogság, mert itt őt mindenki szereti... Igazi unikum az biztos is, és a nelli gyerekek kedvence! Pár napja már alig is csinál mást mint hogy repdes, és teljesen igaza volt, egyszerűen a legislegtehetségesebb nelli se érhet a nyomába se! A nellik legcsodálatosabb repülőbajnokai is messze elmaradnak tőle minden szempontból, akár a sebességet nézzük, akár a mindenféle bonyolult műrepülő-figurákat. Arról nem is beszélve, hogy senki nincs a nellik közt aki fele olyan magasba is fel tudna emelkedni mint Csini. Amiatt nem, mert Csini valóban képes felemelkedni legalábbis kilencezer méter magasra, de lehet hogy megvan az tíz vagy tizenegyezer méter is, nem tudjuk pontosan mennyi mert ugye nincs nála magasságmérő... de teljesen mindegy is hogy pontosan mennyi ez a magasság, a nellik ugyanis már kétezer méter környékén úgy dideregnek, hogy szinte törékennyé fagynak, de még ezt is csak elméletileg, mert gyakorlatilag ezer méter magasra is csak nagyon de nagyon nem szívesen repülnek fel, mert nekik már az is iszonyú hideg. Persze hogy hideg, amikor őket nem védi tollazat... Hiszen tapasztaltuk ezt amikor az első napokban olyan magasan laktak velünk a barlangban... Csini számára viszont még a háromezer méter is csak a kezdet, az ő számára az még „alacsonyan van”, ott ő úgy érzi hogy még épp hogy csak elkezdett repülni...
—És nem féltél elengedni őt, mert hátha nem tér vissza hozzád, hiába ígérgeti?
—De igen. - sóhajtotta Vé. —Ám visszajött... Különben meg adtunk neki repülés előtt egy rádiókészüléket, szóval amíg repült, aközben is tudtunk beszélgetni vele.
—És hogy halad a hódítás?
—Ez minket már nem igazán érdekel, ez a nelli király ügye. Annyit tudok róla, hogy állítólag remekül, mert a tengerparton, messze délen, távol a moriktól építtetett még vagy harminc ugyanolyan hajót mint a Ványa, ezekből elkészült mostanra legkevesebb tíz, a többi „folyamatban van”, s ezen hajókkal megindult a morik ellen, persze nem a szárazföldi erejük ellen, de blokád alá vonta a kikötőiket, elsüllyesztett minden mori hajót ami onnan ki akart futni, vagy ami a morik anyaországából oda befutott volna, szóval a morik már semmi utánpótlást nem kaphatnak. Ezt megérezte a morik szárazföldi hadereje is, és bár a nelli király még nem győzött végleg, de jelentős területeket visszafoglalt a moriktól a szárazföldön is. Úgy tűnik tehát, még ha nem adunk is neki több segítséget, idővel akkor is győzni fog most már. Holott fog kapni több segítséget, mert amint megépül a duzzasztógát és lesz sok áramunk, gyártunk majd salétromot, onnantól kezdve meg lehet puskaporunk is akármennyi, meg mindenféle más még sokkal hatékonyabb robbanóanyagaink is, és akkor lehet gyártani géppuskákat, bazukákat, rakétavetőket, amit csak akarunk... elképzelhetetlen, hogy a morik ellen tudjanak állni! Semmi esélyük!
—Visszatérve Csinire... Azért azt sejted ugye, hogy tőled nem lehet gyereke?
—Na és?
—Mi lesz, ha arra vágyik majd, hogy utódai legyenek? Ami ajánlatos is ha nem akarjuk hogy kipusztuljon a fajtájuk?
	Vé nagyot sóhajtott.
—Hát igen... bár, megtudtam tőle, ők nagyjából háromszáz évig élnek, azaz ezzel ráér akkor is ha én már nem leszek... De azért én azt hiszem, ha olyan igazán vágyik majd gyerekre, meg tudok barátkozni a gondolattal, hogy... Szóval, most, most biztos nem! Szerintem egy-két évig sem. Tényleg teljesen belezúgtam. Bevallom neked, jobban odavagyok érte mint Íliáért, mert ő tényleg olyan... szóval, szeretem őt is, de nyilvánvaló hogy számára valóban nem én vagyok az első, hanem a hatalom. Csini azonban nagyon ragaszkodó. Tumma is. Őt is nagyon szeretem. Ő olyan... kicsit „anyáskodó” típus... és ez kedvemre van!
—Anyapótlék a számodra?
—Azt hiszem egy pszichológus így fogalmazna, de ez azért szerintem mégis más. Pótolni ugyanis csak azt lehet ami egykor megvolt.
—Árva gyerek voltál?
—Nem, cseppet se. Egyszerűen az anyám nem szeretett soha. Illetve nyilván még most se szeret, mert még él, legalábbis élt akkor amikor eljöttem ide e bolygóra... De... De neki mindene a pénz volt, és mert azt sejtette hogy azzal ami engem érdekel, sose fogok sok pénzt keresni, nem becsült semmire se. Úgy viselkedett, hogy... szóval elképesztő dolgokat tudnék mesélni róla... Egyszer mondtam is neki, hogy „de anya, hiszen te nem is szeretsz engem”! Mire ő rám nézett valami gúnyos, lekezelő mosollyal, és ezt válaszolta:
—Ugyan már, hát hogyne szeretnélek, hiszen tudod te is, egy anya a hülyegyerekét is szereti!

Lábjegyzet: Ez egy konkrétan megtörtént eset a saját életemből, mert velem épp így viselkedett az „édes”anyám, még épp e szavakat is mondta! (A szerző megjegyzése).

—Hát ez valóban elképesztő! - ámult Pucsakaci.
—Én akkor azt se tudtam erre mit feleljek - folytatta Vé - igyekeztem úgy felfogni hogy rossz napja volt vagy ilyesmi. De mintegy fél év múlva újra megtörtént ugyanez, szóval ő ezt komolyan gondolta rólam, bár még ha komolyan gondolja akkor se illett kimondania. Vagy talán egy jópofa viccnek tartotta csak, holott engem annyira mélyen megbántott vele hogy mint látod máig bennem van a tüske emiatt. Én már akkor is az eszemre voltam a legbüszkébb, s erre hülyegyereknek nevezett, épp azt a képességemet becsülve le, amire a legbüszkébb voltam, sőt, az egyetlent amivel egyáltalán büszkélkedhettem, ráadásul jogosan! Bármi mást mond rám, nem igazán érdekelt volna, de ezt nem tudtam azóta se megbocsátani neki. Nevezett volna ügyetlennek, fakezűnek, naívnak, élhetetlennek, udvariatlannak, gyengének, furamukinak, álmodozónak, nem számított volna, még lett is volna némi igazság a szavaiban. Vagy ha akár gyávának nevez, az se lett volna olyan nagy baj, mert bár nem igaz hogy az volnék, én nem hiszem hogy gyáva lennék, s emiatt ez is bántott volna de nem ennyire, mert még ebben is lett volna annyi igazsága hogy sosem érdekeltek a veszélyes sportok, meg a verekedéseket is igyekeztem elkerülni, szóval... mindegy, azt hiszem érted. De ő szántszándékkal épp azt becsülte le bennem amiben pedig tényleg átlagon felüli voltam már akkor is! És ez még csak a kisebb dolgok egyike vele kapcsolatban. Ennél messze-messze durvább dolgokat is tudnék mesélni arról, ahogy velem bánt. Például többször is megtörtént, hogy rámnézett valami gúnyos mosollyal, s ezt mondta:
—Ó milyen szomorú is egy anya sorsa, ha hülyegyereke születik...
—Azaz - folytatta Vé - többféleképp is kifejezte hogy szerinte értéktelen vagyok. Lehet hogy ő ezt csak jópofáskodásnak tartotta, én azonban kegyetlen megalázásnak. Szóval, én nem érzem úgy, hogy nekem lett volna valaha is anyám, legjobb esetben is csak úgy tekinthetjük, hogy volt egy aránylag kötelességtudó de rendkívül rideg és távolságtartó mostohaanyám. Hivatalosan persze nem mostoha volt hanem édesanya, de nem az a viselkedését tekintve. Például egyetlen esetre se emlékszem, hogy magához ölelt volna. Egyetlenegyre se. Sohasem tette meg. Ezt egyszer, már serdülőkorom után, meg is jegyeztem neki, mire ő elintézte annyival, hogy vállat vont és ezt mondta:
—Fiúkkal nem szokták az ilyesmit.
—De Tumma megtette, mi?
—Naná! Pedig nem is tudja ezt a történetet anyámról... de az a nő egy zseni, zseni az efféle dolgokban komolyan mondom, egyszerűen érzi hogy mire van szükségem... Politikáról persze nem vele beszélgetek hanem Íliával, de ezt se azért mintha nem volna meg az esze hozzá, de ez őt tényleg nem érdekli. Vagy lehet az is hogy még a látszatát is el akarja kerülni annak, hogy belefolyik Ília érdekszférájába. Végeredményben persze igaza is van, minek megharagítani Íliát, én magam se óhajtanám ezt, nem szeretem a békétlenséget... Csini más. Ő... Ő olyan „macskás” vagy hogy is mondjam... nem akarom megsérteni, de az az igazság hogy Tumma már amiatt se féltékeny rá - de Ília se - mert messzire ordít Csiniről, hogy nemcsak külsőre olyan mint egy madár, de esze sincs sokkal több mint egy madárnak. Kedves és aranyos madár, nagyon szép is, mondhatnám madár helyett aranyos kiscicának is, de nem jellemző rá hogy egyáltalán bármi iránt is érdeklődne ami nem a repülés, a napi szórakozás, a vidámság... ő a mának él. Valahogy olyan a jelleme, mint ahogy egyes filmekben ki szokták gúnyolni a körülrajongott de igazából halálostoba színésznőket, sztárokat. Akiknek más értékük sincs mint a szépségük, de nem is érdekli más őket. Annyival persze jobb a helyzet, hogy Csini legalább nem gőgös, és nagyon barátságos. Lehet persze hogy van esze sok is akár, de őt jelenleg nagyon kielégítik ahogy a dolgok most vannak. Meg aztán megbocsátható neki hogy így érez, amint szerintem nemcsak ő de ez az egész fajtájának is a jellemvonása, elvégre sosem voltak rászorulva arra, hogy elkezdjenek komolyan foglalkozni természettudományokkal vagy holmi politikával. Ők a repülésből élnek, nem az eszükből, nekik a szárnyaikban rejlik a megélhetési forrás és nem az agyukban. Tulajdonképpen annyira nincs is szükségük észre, hogy azt is csodálom, egyáltalán miért van annyi eszük is hogy megtanultak beszélni, kommunikálni egymással. Végeredményben nekik még annyi ész is luxus lenne mint amivel egy fehéregér rendelkezik, hiszen még vadászniuk se kell, a fényből élnek jórészt, tehát nekik észre nagyjából annyira van szükségük, mint egy növénynek. Ehhez képest igazán zseniálisak, és pazarló bőségben vannak ellátva agyi kapacitással... Ő tényleg csak afféle ágyba való csinibaba és kész. Szeretem őt nagyon, ilyennek is... Na de, azért öt vagy tíz év alatt biztos elmúlik az újdonság varázsa, és azt hiszem akkor azért nem őrülök majd bele a féltékenységbe, ha Csini eltűnik mellőlem pár napra, közös megegyezéssel persze, annak érdekében hogy megfoganjon. Elvárom persze hogy ezt valóban ne az orrom előtt tegye, ez nem nagy kérés, meg azt is hogy aztán visszajöjjön hozzám, de ebben se lesz semmi hiba, persze hogy vissza fog jönni, hiszen nálam sokkal kellemesebb az élete mint valami komfort nélküli barlangban... És a... a... hogy is nevezzem... szóval a gyermekei nemzőjével se lesz semmi baj emiatt, mert náluk nincs is szokásban hogy sokáig együtt maradjanak a párok. Az a madárférfi még biztos örül is majd neki hogy annyi ideig se kell gondoskodnia Csiniről. Szóval, mostanában még biztos nem, de idővel szerintem ez így lesz, én már mint látod szoktatom is magamat a gondolathoz. De ez egyelőre még Csinit se izgatja, ő most odáig van az itt tapasztalt csodákkal, és a szabadsággal, szóval ez még a távoli jövőben rejtezik mindenképpen. Amúgy, szerintem ez mindenkivel így lesz a népéből, mert tudd meg hogy gyakorlatilag minden emberférfi a szigeten iszonyatosan irigyel engem Csiniért, mind mohón vágyik egy ilyen aranyos, dédelgetni való madárnőre, ami azt jelenti hogy ha Csini egész népe csak néhány száz főből áll, pláne ha ennek fele férfi, akkor máris sokkal kevesebben vannak mint mi férfiak e szigeten, vagyis kivétel nélkül minden efféle tollas leány okvetlenül tartozni fog valamelyik emberférfihoz! Akkor pedig másképp semmi esetre se képzelhető el a szaporodásuk, mint hogy igenis meg kell engedni nekik hogy néha összejöjjenek a saját fajuk beli hímekkel... Hát, ezen túl kell tennünk magunkat, ugye valamit valamiért... aztán meg, nekünk is akadnak másfajta feleségeink is... Ja, ha már a feleségekről van szó: még néhány embernő is akad, aki úgy nyilatkozott hogy szívesen kipróbálná a mókát egy efféle tollas férfival... Szóval ahogy te mondtad két héttel ezelőtt: „alakul a multikulti”!
—Remek, én csak örvendek neki, ha jól mennek felétek a dolgok. Indulhatunk akkor?

	A morik kontinense
Pucsakaci űrhajója nem a légkörben repült el a morik kontinenséig, hanem felrepült a légkörön túlra, az űrben repült el a bolygó másik oldalához, majd ott leereszkedett. Eközben utasai az űrhajó ablakain át - mely ablakok természetesen nem voltak „igazi” ablakok csak óriási képernyők - gyönyörködhettek a bolygó látképében.
—Na most már legalább látom a teljes kontinenst, ha távolról is... - mondta Tumma.
—Az egészet azért nem, csak az északi féltekét... Sőt, azt is csak a sarkkörig, onnan tovább nem... bár igaz az is, ott már nincs szárazföld se, az csak épp a sarkkörig nyúlik úgy körülbelül, ott van vége, abban az irtózatos hegységben... - válaszolta Vé. —Tényleg, van itt valami amit nem értek! Miért nem repültek el a Szellőjárók erre a kontinensre, azokba a hatalmas északi hegyekbe amikor a morik megtámadták őket? Hiszen ezek a gigászi hegyek kiválóan megfeleltek volna nekik, és nem hiszem én azt hogy olyan rém nagy strapa lenne ezeknek a lényeknek odáig elrepülni! Mert jó-jó, a morik kontinense egy másik kontinens, és van még itt északon is a két kontinens közt legkevesebb kétezer kilométer, de ez akkor is semmiség a Szellőjáróknak, hiszen ők hónapokig repülhetnek úgy, hogy le se kell szállniuk!
—Talán mert nem is tudtak e kontinens létéről.
—Ez se magyarázat, hiszen akit veszély fenyeget, az menekül, amerre csak tud, és ez nekik tényleg nem egy akkora nagy távolság hogy valamelyikük el ne juthatott volna oda. Aztán ha ott van és látja hogy az a hely megfelel, visszatérhetett volna szólni a többieknek.
—Ezt tőlem hiába is kérdezed drágám, ezt legfeljebb Csini tudhatja, már ha egyáltalán, mert még az se biztos hogy ő tudja, hiszen ez az egész sok száz éve történt. Vagy az is lehet hogy több évezrede, mert ne végy te arra mérget hogy a krónikáink annyira pontosak, de ha azok is, én is csak hallomásból tudok az egészről.
	Vé azonban nem kellett hogy megkérdezze Csinit, mert a tollas leány épp ott volt, hallotta a beszélgetést, s most meg is szólalt:
—Hát én azt hiszem az úgy lehetett ahogy anyukám mesélte nekem amikor még kicsi voltam, hogy amiatt nem repültünk el oda, mert nagyonis jól tudtuk hogy az nem jó hely. Mert az igaz hogy most én megpróbáltam elszökni ide, hozzátok, de akkor én még nem tudtam hogy ez a kontinens ugyanaz mint az ahol azok a nagy hegyek vannak északon... Szóval, tudtuk hogy az nem jó hely és onnan tudtuk hogy mi eredetileg épp arrafelé éltünk, azokban a nagy hegyekben. A nagyon sokadik őseink, időtlen időkkel ezelőtt, épp onnan repültek át a morik kontinensére, amiatt, mert muszáj volt nekik, különben megölték volna őket a Mennydörgők!
—Azok meg kik?! - kérdezte Vé csodálkozva. Pucsakaci azonban ezt hümmögte:
—Lefogadom, hogy egy újabb értelmes faj, és még repülni is tudnak!
	Csini bólogatott Pucsakaci felé.
—Persze hogy tudnak repülni, naná, de hogy értelmesek-e azt nem tudom. Illetve, ez így nem igaz, mert annyira biztos értelmesek hogy tudnak beszélni, de ezt én is csak nemrégóta tudom...
—Na de mégis, miféle faj lehet az amitől még nektek is félnetek kell, hát létezhet talán olyasmi ami jobban repül nálatok? - kérdezte Vé.
—Igen, legalábbis bizonyos értelemben. A Mennydörgők messze sokkal gyorsabban repülnek mint mi, ellenben nem képesek olyan magasra felrepülni mint mi, és ez volt őseink szerencséje. Egy Mennydörgő legfeljebb úgy ötezer méteres magasságig képes felrepülni, ami alig a fele annak amire mi képesek vagyunk. Ha attól feljebb vagyunk, semmi félnivalónk tőlük. Ha azonban akármiért is de lejjebb vagyunk mint az a szint, és egy Mennydörgő észrevesz bennünket, akkor nekünk garantáltan végünk! Nem létezik, hogy utol ne érje bármelyikünket is! Most már hogy neked hála pár napja van némi fogalmam arról, mi az hogy „evolúció”, úgy gondolom, épp a Mennydörgők miatt vált ilyenné a fajunk hogy ennyire magasan szeretünk repülni, mert miattuk való féltükben repültek egyre magasabbra az őseink...
—Hát milyen gyorsan száll egy efféle?
—Gyorsabban, mint a hang.
—Hogy MICSODA?! Ezt komolyan mondod? Tudod te egyáltalán, mit állítasz?!
—Persze hogy, naná!
—Fogalmad se lehet róla pedig, mi az a hangsebesség. De hogy mégis képben legyél valamennyire, elárulom, hogy több mint ezerkétszáz kilométer per óra!
—Ha olyasmire gondolsz hogy tudományosan kéne megfogalmaznom mi a hangsebesség, akkor valóban nem tudom, de azt nagyonis, hogy amit mondtál, az semmi esetre se tűnik nagyon soknak a fülemnek, mert azt már én is tudom mi az a távolság amit te úgy nevezel hogy „kilométer”, s emiatt biztosan állíthatom, hogy még egy öreg és beteges, kivénhedt Mennydörgő is játszva képes ennek az általad mondott sebességnek a kétszeresére, azaz akkorára amit te úgy neveznél hogy kétezer kilométer per óra! Ez még igazán meg se kottyanna neki! Sőt, szerintem a jobbak közülük képesek a háromezer kilométeres sebességre is, bár abban én is biztos vagyok hogy ahhoz azért már igyekezniük kell és csak rövidebb időtartamokra menne nekik. Mi Szellőjárók nagyon éles hallással rendelkezünk, szó szerint értsd hogy ha egy fáról a magasba száll egy törpike, azt én akkor is meghallom ha nem is arra nézek, és két kilométer magasan repülök, és amúgy is legalább három kilométer messzeségben vagyok épp! Meghallom! És mindenki más is a népemből! Szoktak is arra használni bennünket mori uraságok, hogy közel visznek minket valamelyik ellenségük palotájához, hogy kihallgassunk nekik fontos beszélgetéseket a távolból... ennek ellenére, általában nem halljuk meg amikor jön ellenünk egy Mennydörgő. Amiatt nem, mert ők annyira távolról észrevesznek minket amikor még mi se halljuk meg hogy ott vannak, amikor meg már észrevettek bennünket, olyan gyorsan eljutnak hozzánk, hogy előbb odaérnek mint a hangjuk!
—Lehetetlen. - rázta a fejét Vé. —Elképzelhetetlen hogy bármi élőlény is gyorsabban repüljön mint a hang. Ilyesmit még nagyon fejlett repülőgépekkel is rém nehéz elérni, ehhez nem elég még a robbanómotor se, légcsavar se, ehhez lökhajtásos technika kellene!
—Na de talán épp emiatt az a nevük, hogy Mennydörgők. - szólt Pucsakaci.
—Te ezt komolyan elhiszed?!
—Azt nem állítom, azt azonban igen, hogy én ezen a bolygón már semmin se fogok meglepődni...
—Hogyan néznek ki ezek a Mennydörgők? - kérdezte Vé.
—Akkorák lehetnek mint ti emberek, de ezt csak hallomásból tudom én is, anyukám meséiből, mert én még nem láttam felnőtt Mennydörgőt...
—Miért, gyermeket láttál közülük?
—Igen, épp annak a morinak akié a szökésem előtt voltam, volt egy foglya a Mennydörgők közül, egy kislány, látta is hogy szököm, és kért is rá hogy nyissam ki a ketrecét, de nem tudtam kinyitni, nem volt kulcsom hozzá, de különben akkor se tettem volna meg ha képes vagyok rá, mert annyira bolond azért én se vagyok, azonnal megevett volna... ugyanis húsevőek, ragadozók, ezt elfelejtettem mondani eddig.
—De hogyan néz ki?!
—Hát a lába majdnem olyan, mint az enyém, de az alsó lábszárán nincsenek tollak, csak pikkelyek. És jóval nagyobbak a karmai! A legkisebb karma is nagyobb mint a te középső ujjad, az ő középső ujján levő karom pedig kifejezetten óriási, mert több mint kétszer akkora mint a te teljes középső ujjad! A testén a toll rózsaszín volt, mármint arról a fogoly leányról beszélek, de amúgy lehet nekik bármilyen színű is a tolluk, többszínű is, ez náluk egyénenként változik. A szárnyaikon viszont sosincs toll. De nem úgy repülnek mint a nellik, nem bőrszárnyuk van, hanem a szárnyuk rövid és vaskos, legalábbis a felkarjuk. Az alkarjuk vékony, és egészen olyan mint a tietek, embereké, azt kivéve hogy a kezükön is iszonyatos karmok ülnek. A felkarjuk azonban nagyon vastag, tényleg, és csupasz, és roppant pikkelypáncél védi. E felkarok mindegyikén hátrafelé két-két furcsa púp nő ki, lyukas púpok, és ha a Mennydörgő akarja, ezekből tűzvihar tör elő, ez hajtja őket előre...
—Amindenit, szóval mégis lökhajtás! - kiáltotta Pucsakaci.
—Ráadásul két „motorja” van mindegyik szárnyon... - fűzte tovább a gondolatot Vé.
	Csini úgy tűnik megértette, mire gondolnak emberbarátai, mert így folytatta:
—Sőt, ha az a szavatok hogy „motor” ezt a tüzes lyukat jelenti, akkor összesen öt motorja van, mert úgy képzeljétek hogy e félelmetes lényeknek még a feneke is ilyen, igen, nem túlzok, ha akarja azon is tűz áramlik ki, sőt ott jön ki belőle a legerősebb! Tud repülni egyedül a szárnyai tüze által is, általában azonban az úgy van hogy úgy csinálja hogy a szárnyait kitárja, azokkal csak felszáll, aztán amikor már a levegőben van, felhúzza a térdeit két oldalra, vagy a melle alá, ahogy akarja, így a tűz ami hátul jön ki belőle nem égeti össze a lábát, és akkor már azzal halad, a szárnyaiból csak akkor jön ki tűz ha irányt akar változtatni. Vagy ha még sokkal gyorsabban akar haladni, s ezért mindent belead a gyorsulásba.
—Szóval nem lökhajtás hanem finghajtás. - kacagott Nina.
—Végeredményben a végbélszél metánból áll főleg, tehát éghető... - töprengett Vé. —De eszerint ezek nem is képesek vitorlázórepülésre?
—Valamennyire igen, mert a testükön hosszú tollak vannak, s a bordáikat ki tudják nyújtani oldalra, így aztán képesek lebegni valamennyire, meg van bőrhártya a csuklójuk és a válluk közt is valamennyi... De természetesen ez édeskevés ahhoz képest amit mi tudunk, de szerintem a nellik legügyetlenebbike is a lebegés mestere egy Mennydörgőhöz képest! Na de nincsenek is rászorulva arra, hogy lebegjenek. Ők a gyorsaság mesterei. A karjaikat például teljesen el tudják forgatni a vállizületben, szóval ha akarják, máris előrefele áll a szárnyaikon az a... amit ti úgy neveztek hogy „motor”... szóval villámgyorsan le is fékeződhetnek, repülhetnek akár úgy is felfelé hogy közben fejjel lefelé csüngenek a levegőben vagy amit csak el tudtok képzelni... Iszonyatosan veszélyesek! És persze tudnak lebegni is, ha épp csak egy kevés tüzet eresztenek ki magukból, annyit hogy ne essenek le. Az csak a szerencse hogy ehhez a sok tűzhöz nekik rengeteg levegő kell, emiatt nem képesek ötezer méter fölé menni. Ott nekik már nincs elég levegő ehhez. No meg azt is el kell mondjam, azért ők nem képesek ám egész nap repkedni mint mi. Talán úgy fél órát tudnak a levegőben repdesni, utána pihenniük kell legalább két órát, azért, hogy... hogy is mondjam...
—Hogy elég üzemanyagot termeljenek az újabb röpdöséshez. - bólintott Vé.
—Ekkora sebesség mellett elég is nekik fél óra repdesés. Olyan egyszerűen nincs, hogy egy Mennydörgő el ne kapja azt akit akar, kivéve ha annak sikerül iszonyatosan magasra emelkedni. De ez alig is lehetséges, mert nekünk a magasba emelkedés soká tart, ahhoz megfelelő légáramlat kell, a Mennydörgő azonban arra megy amerre csak akar, akár széllel szemben is! Persze ez amit így elmondtam, még csak nem is igaz, mert még ennél is veszélyesebbek, mert azért képesek ők ám egész nap is repkedni megállás nélkül, csak nem teljes sebességgel. Ez hogy csak fél órát képesek a levegőben tölteni, ez arra vonatkozik, úgy értendő, ha ezt a fél órát egyfolytában a legnagyobb sebességgel teszik meg. Ha csak úgy szép lassan, nyugodtan repkednek, mint egy közönséges madár, akkor simán a levegőben lehetnek reggeltől estig. De azzal a szédületes mennydörgő sebességgel, azzal nem.
—Én így is csodálkozom. Hogy férhet egy embernyi lénybe el ennyi rengeteg gáz?!
—Nem gáz van bennük. Valami fura folyadék, ami hirtelen gázzá alakul. - mondta Csini. —Hallottam amikor az egyik mori mesélte, hogy ő egy tengeri hajón szolgált évekkel korábban, és találtak a tengeren hánykódni egy elpusztult Mennydörgőt. Valamiért meghalt, a vízbe esett, a mori hajósok meg ráleltek és kihúzták. Fel akarták boncolni, belevágtak a késsel, de rossz helyen vágtak bele, ott ahol az a tüzes folyadék van a Mennydörgőben, az kiszabadult, de érdekes módon nem gyulladt meg, csak pillanatokon belül elpárolgott, és közben három matrózt is jéggé fagyasztott aki a közelben állt!
—Aha, szóval nagy nyomás alatt tárolt éghető gáz, mely a nyomás miatt folyékony halmazállapotban van... Hm, így már egész hihető... De mitől gyullad meg?
—Attól az erőtől ami a ti lámpáitokat is működteti. Egy Mennydörgő ha akarja, képes szikrákat kelteni a karmai közt. Félnek is tőlük a morik, mert ha egyetlen ilyen szikra is elér egy morit, annak azonnal vége!
—Elektromos kisülés?! - ámult Nina.
—Miért is ne, léteznek elektromos angolnák is... engem inkább az érdekel, ekkora ellenszélben hogyhogy nem vakul meg?
—Ha nagy sebességgel haladnak, becsukják a szemüket. - mesélte Csini. —Azt nem tudom hogy akkor miként tájékozódnak, de biztos hogy nem a szemükkel.
—Talán érzik az elektromos tér változásait. - vélte Pucsakaci.
—Remélem még él az a Mennydörgő kislány az egykori gazdádnál. - mondta Csininek Vé.
—Csak nem akarod őt is feleségül venni?!
—Miért is ne?
—Mert félek tőle!
—Ne butáskodj, nem mer az bántani téged, ha tudja hogy szeretlek!
—A Mennydörgők gonoszak.
—Eh, ezzel az erővel minden húsevőre rámondhatnád hogy gonosz.
—Mondom is!
—Rám is?
—Ragadozó vagy?! - sikoltotta Csini, falfehérre sápadva.
—Nem, nem vagyok ragadozó, de mindenevő nagyonis, szóval eszem én is húst alkalomadtán. És ugye hogy mégis milyen remekül megvagyunk mi ketten, te meg én! Ne riadozz már, rég megehettelek volna ha akarom, de ugye hogy ez eszem ágában sincs, inkább dédelgetlek minden lehető módon! Sőt, a morik is esznek húst, de téged még ők se ettek meg! Abból tehát hogy valami eszik húst is, még nem okvetlenül következik, hogy muszáj az ellenségednek is lennie, nem szükségszerű hogy az életedre törjön! - és gyengéden megfogta Csini csuklóját. A leány kacsója idegesen remegett az ő kezében. —Képzeld el, milyen csodálatos volna, ha lenne egy Mennydörgő barátnőd!
—De minek nekem ő, ha te már úgyis vagy nekem?!
—Mert én nem tudok repülni, ő azonban veled lehet akkor is, ha repülsz. Képzeld csak el, ott repülsz a kéklő égben, és ő ott van a közeledben és vigyáz rád! Senki nem merne bántani téged, ha egy ilyen szörnyeteg a barátod, egyszerűen senki, ugye?!
—Hááát, hát igen, nem mondom hogy nem volna jó... vonzó gondolat, nagyonis az... de akkor is félek tőle!
—Semmi okod a félelemre, mert majd ezt én megbeszélem vele, és különben is nagyon hálás lesz ha kiszabadítjuk.
—De te ugye sosem fogsz bántani engem?!
—Persze hogy nem, mitől félsz, eddig semmi bajod nem volt velem!
—Nekem most sincs veled semmi bajom, csak neked se legyen velem... Eddig nem tudtam ugyanis, hogy húst is eszel.
—Más ember is eszik húst.
—Biztos, de eddig valahogy egyikőtöket se láttam ezt tenni. Én egyszerűen félek mindentől, ami húst eszik.
—A morik is esznek húst.
—Igen, és el is szöktem tőlük! Mert tőlük is féltem!
—Nagyon kérlek próbálj úgy viselkedni mintha csak a külsőd volna madárszerű, de eszed több lenne mint egy madárnak! Márpedig ha több az eszed, akkor értelmes lény vagy, eképp pedig muszáj lenne emlékezned rá hogy nem is olyan rég miféle nagy és csodálatos tervekről álmodoztunk mi együtt: hogy jönnek majd oda a szigetre a többi Szellőjárók is, és nekünk adjátok a kihullajtott tollaitokat mert az nekünk hatalmas kincs, mert mindenféle remek dolgot készítünk majd belőle ami kell az elektromossággal hajtott masináinkhoz! Értelmes lény vagy, hát mit gondolsz akkor, honnan lesznek nekünk efféle tollaink ha megeszünk benneteket?! Úgyis kevesen vagytok, nem létezik hogy bármelyikőtöket is megöljünk, mert az nekünk hatalmas veszteség! Értelmes lény ekkora káprázatos hülyeséget egyszerűen nem művelhet hogy megöl valakit vagy valamit ami neki ennyire értékes, márpedig be kell lásd hogy mi emberek is értelmes lények vagyunk! Még a morik is, hát még mi! Mi emberek különben senkit nem eszünk meg amúgyse aki értelmes lény, senkit, soha! Vágyat se érzünk erre, de ez még tilos is nálunk. Ha valamelyik ember megenne egy másik embert, vagy nellit, vagy morit, vagy törpikét, vagy téged vagy más Szellőjárót, azonnal kivégezné őt a többi ember, amint ez kitudódik róla! Biztos vagyok benne, Mennydörgőket se fogunk enni. És még a morik is, lehet hogy csúnyán bánnak a fajtátokkal, de ugye hogy te se tudsz olyan esetről hogy akár a morik is Szellőjárókat ettek volna!
—Ez igaz, ilyen esetről valóban nem tudok.
—Na látod! Nézd, én nem bánom ha úgy tekintesz rám hogy én egy szörnyűséges vadállat vagyok, egy félelmetes és legyőzhetetlen ragadozó, nekem semmi bajom ezzel, még tetszik is a hiúságomnak ha így érzel irántam. Csak arra kérlek, emellé jegyezd meg azt is hogy én kifejezetten az a lény vagyok a ragadozók közül aki nem az ellenséged hanem épp ellenkezőleg: a barátod, szerelmesed, védelmeződ, aki nagyon szeret téged! Nemhogy megenni nem foglak, de még csak megütni se! Ezt itt mindenki előtt ígérem meg neked!
—Jó-jó na, elismerem valóban nagyon kedves voltál hozzám eddig, csak... csak nem is tudom miért de valahogy azt hittem eddig hogy ti emberek se esztek húst, és most hogy ezt megtudtam ez mélyen megrázott... nem is hiszem hogy lenne borzalmasabb titok mint ez, ami jobban megrendítene mint hogy ez kiderült rólatok... Én nagyon félek attól, hogy ezután heteken át rémálmaim lesznek, kizárólag amiatt mert ezt megtudtam! Tudom hogy most magadban kinevetsz engem emiatt hogy ilyen gyáva vagyok, még ha ezt nem is mutatod ki, de ez akkor is így van és én valóban igenis ennyire gyáva vagyok, de különben szerintem mindenki más is a népemből. Minek is legyünk bátrak, semmi szükségünk bátorságra, mert mi nem akarunk bántani senkit, ha meg bennünket akar bántani valaki, hiába is lennénk bátrak, mert semmit el nem tudnánk érni valami bátor ellenállással, az egyetlen reményünk az lehet ha gyorsan el tudunk repülni messzire. Nagyon szépen kérlek, tényleg ne bánts engem, én úgyis csak kis falat lennék neked mert a testem nagy része nem is hús hanem toll...
—Jaj ne beszélj már ilyen blődségeket, értsd már meg hogy egyszerűen nem fordulhat elő olyasmi, hogy megegyelek! Vagy hogy más ember tegyen ilyesmit veled! Ilyesmi egyszerűen nincs, nem létezik, nem fordulhat elő! Használd már azt a kevés eszedet ami van és gondolkozz: ha mégis megölnélek, kivel fogok utána szeretkezni?! Ez nekem óriási veszteség volna!
—Van elég feleséged... - rebegte Csini sápadt arccal. Látszott rajta hogy tényleg nagyon ijedt.
—Van, persze, van feleségem rengeteg, és lehetne még tízszer annyi is ha akarnám, de egyik se olyan mint te! Érted?! Egyik se, egyetlenegy se közülük! Te hihetetlen különlegesség vagy, és ez nemcsak rád igaz de mindenkire a fajtádból, mert oly kevesen vagytok, hogy nincs is belőletek elég hogy jusson mindegyikőnknek egy példány! Ha megölnélek, még ha nem büntetnének is meg érte a többiek, hát az a legkevesebb hogy soha többé nem engednék hogy kapjak helyetted egy másik Szellőjárót, mert azt mondanák hogy volt már nekem egy olyan de én idióta elpocsékoltam, akkor most vessek magamra! Hát gondolkozz már nagyon kérlek, megérné ez nekem?! Ne butáskodj már! Nemhogy ilyesmi nem fordulhat elő, de az se hogy nagyon megbántsalak, mert már vannak újra nagy tollaid, akármikor megteheted hogy elrepülsz a csudába, én meg csak sóhajtozhatok utánad! Ilyesmiről egyszerűen kár is képzelődnöd, te egy hatalmas kincs vagy nekem! Értem én hogy félsz a húsevőktől, de fogd már fel hogy ez most teljesen más helyzet! Szegénykém, te most rémségesen berezeltél, de hidd el teljesen alaptalanul!
—Igen, igazad van, persze, ez mind igaz amit mondtál, belátom, de csak az értelmem látja be, az érzelmeim azonban... Szóval én most tényleg nagyon meg vagyok rettenve, jól látod, én nem tudtam hogy ti húst is esztek, bár így utólag belegondolva buta voltam hogy nem gondoltam erre, eszembe juthatott volna ez a lehetőség tényleg, pusztán abból hogy az egyik feleséged Tumma aki mori nő, és a morik esznek húst... de nem gondoltam erre, igazad lehet hogy buta vagyok, és az eszem is csak annyi mint egy madárnak, de remélem tényleg szeretsz akkor is ha buta vagyok és nem eszel meg, és nem haragszol rám amiatt se mert most félek, én erről nem tehetek, én most nagyon meg vagyok ijedve, hogy te is ilyen félelmetes húsevő vagy...
—Örülnöd kéne inkább, mert gondolj bele, a morik is esznek húst. Muszáj nekünk is félelmetesnek lenni, mert ha nem volnánk azok, miként is menthetnénk meg a népeteket tőlük?
—Hát, ez igaz... De ha ezt el is hiszem rólatok, annak csak az az oka hogy a te néped már bizonyított előttem, azzal, hogy kedves volt hozzám. Mi a garancia azonban rá, hogy a Mennydörgő ki nem tekeri a nyakamat az első óvatlan pillanatban amikor nem tartod rajta a szemedet?!
—Megmondom. Az, hogy már ő is bizonyította feléd a barátságos érzületét!
—Ő?! Máris?!
—Bizony ám! Hiszen te magad mesélted az imént, hogy amikor szöktél, ő meglátott téged, kérte hogy nyisd ki a ketrecét... ugye?
—Igen, na és?!
—És te nem nyitottad ki, igaz?
—Igaz hát! De hogy jön ez...
—Úgy - vágott közbe Vé - hogy képzeld csak el, milyen könnyen árthatott volna neked: elég lett volna kiabálnia, fellármáznia a gazdádat, vagy az őröket, mittudomén ki mindenkit akik voltak arrafelé a morik közül, és egykettőre elfogtak volna téged! Semmi nem lett volna a szökésedből! Biztos még jól meg is büntettek volna téged! És ehhez semmi más nem kellett volna, csak hogy az a Mennydörgő elkezdjen kiabálni.
—Attól még nem szabadul ki!
—Biztos hogy nem. De bosszút állhatott volna rajtad, amiért nem engedted őt el! De még ha tudja is hogy nem vagy képes őt elengedni, akkor is kiabálhatott volna, pusztán gonoszságból, mert minek is legyél te szabad, ha ő maga nem szabadul meg! Megtehette volna?! - követelte a választ Csinitől.
—Hát... hát igen, kiabálhatott volna ha akar...
—De nem tette. Befogta a száját. Erre kizárólag az lehet pedig a magyarázat, hogy nem gonosz!
—Megehet engem akkor is ha nem gonosz, mindössze éhes.
—Nyilván. - bólintott Vé. —Sőt, én se kétlem hogy valóban meg is enne téged habozás nélkül, szükség esetén. Ám ehhez tényleg az kell hogy szükségben legyen, azaz éhes legyen! Na de miért is lenne nálunk éhes?!
—Valamit csak kell ennie!
—Valamit biztos. De miért pont téged?! Hiszen az imént mondtam, hogy én is eszem húst. Ha van hús nekem, lesz neki is bőven, még válogathat is majd belőle hogy milyen fajtát kedvel jobban! S ehhez hozzájön hogy azért biztos ő is fél majd tőlem és a többi embertől. Akármilyen félelmetes ragadozó is, meg akármekkora repülőbajnok is, de tudod te is hogy nekünk milyen csodálatos gépeink vannak. Fegyvereink is. És azért én azt hiszem egy ilyen Mennydörgő ha nehezebb is mint te, de mégis sokkal könnyebb mint én. Elképzelhető, hogy meg tudna ölni engem egy élethalálharcban, hiszen nagyok a karmai és gondolom gyors is, szóval ez nem lehetetlen, de azért a dolog legalábbis kétesélyes volna, mert ha nehezebb vagyok mint ő akkor erősebb is vagyok, tehát elég egyetlenegyszer elkapnom valahogy, és akkor neki máris vége! De még ha egészen bizonyosan győzne is, még akkor is könnyen lehet hogy utolsó pillanataimban, mintegy haldokolva úgy megütöm, hogy egész életében nyomorék marad, vagy minimum csontja törik és aztán hónapokig lábadozik. Szóval ez rém kockázatos ügy a számára, és hidd el nekem mert ebben én a húsevő vagyok a szakértő, hogy nincs olyan ragadozó sehol a világon, amelyik ne a könnyebbik prédát próbálná leteríteni! Az pedig ezesetben nem te vagy, mert a Mennydörgő semmiben se lehet biztosabb mint abban, hogy amint ellened támad, azonnal velem gyűlik meg a baja! Sőt nemcsak velem, de az összes többi emberrel is! Hiszen mindenki odáig van érted! Te vagy itt mindenki kedvence! Minek is kockáztatna meg a Mennydörgő effélét?! Még akkor se tenné, ha kifejezetten épp ti, Szellőjárók vagytok a legpompásabb csemege a számára! Szóval nyugodj már meg!
—Nem, nem mi vagyunk a kedvenc csemegéjük, hanem a halak.
—Hogy a MICSODA?! Minek félsz ennyire tőle, ha nem is rátok vadásznak ezek, hanem halakra?! Hiszen téged még sötétben és messziről se lehet összetéveszteni egy hallal!
—Azért, mert igenis ránk vadásznak meg más madarakra. A Mennydörgők nem vadásznak halakra. Nem képesek rá. Épp emiatt akkora kivételes csemege a számukra a hal. Egy Mennydörgő legyőzhetetlen a levegőben, de nagyon kell óvakodnia a víztől. Nem képes lemerülni a tenger alá a halakért, mint oly sok másik madár. A Mennydörgő erre képtelen. Sőt, még arra is képtelen, hogy csak úgy nyugodtan leüljön a vízfelszínre, mint a vízimadarak. Egy Mennydörgő számára ha vízbe pottyan, az szinte a biztos halál, legfeljebb akkor nem az, ha a part nagyon közel van, és ki tud vergődni oda, de ha sikerül neki akkor hihetetlen mázlija van, mert semennyire se tudnak úszni. Ha a víz csak pár ujjnyival is mélyebb mint hogy leérjen a fenékre a lábuk, akkor nekik majdnem biztosan végük. És amiatt ilyen veszélyes nekik a víz, mert hamar belemegy azokba a... a „motorjaiba” ahogy nevezted, és azután már nem képes tüzet okádni velük. Úgy értem ha sikerül partra vergődnie, akkor persze később repülhet újra, de még akkor se azonnal hanem csak sok órával később, amikor a „motorjai” már alaposan kiszáradtak. A Mennydörgők egyszerűen rettegnek a víztől. Nem túlzás hogy annyira félnek a víztől, mint mi őtőlük. Annyira félnek tőle, hogy még nem is szívesen repülnek a tenger fölött, de még nagy tavak fölött se, mert hátha beleesnek. Nem jellemző rájuk hogy beleesnének, mert még igen nagy sebesség mellett is félelmetes pontossággal tudnak manőverezni, centire kiszámolják mikor hova érkeznek, de azért a dolog akkor is kockázatos, hiszen akármikor jöhet egy váratlan légroham vagy egy hullám... és hiszen meséltem is, hogy az egyik mori hajó talált egy tengerbe fulladt Mennydörgőt... szóval, a Mennydörgők egyszerűen rettegnek a víztől. Természetesen, emiatt viharban se repülnek. Egyrészt mert hátha a nagy szél a vízbe sodorja őket, másrészt, mert ha nagy az eső, az is belemehet a „motorjaikba”. Kisebb eső, pár csepp, persze nem árt nekik, de ugye azt sose lehet tudni egy viharnál, nem fokozódik-e később... Bezzeg nekünk a vihar nem sokat számít, mert mi egyszerűen felrepülünk a viharfelhők fölé és kész, ott nincs eső, s a felhők felett mindig kék az ég... De ezt a Mennydörgők nem tehetik meg.
—Nem is mosakszanak? - kérdezte Pucsakaci.
—De, azt azt hiszem szoktak, néha, de azt se úgy, hogy belemerülnek a vízbe. Magukra öntenek vizet felülről, nagy óvatosan... bár ebben nem vagyok biztos, ez mind olyasmi amit csak az anyukámtól hallottam még régen, mint afféle ijesztő mesét. Ez az én számomra annyira ijesztő történet volt, hogy tulajdonképpen el se hittem én magam se hogy ilyen iszonyatos lények mint a Mennydörgők, létezhetnek egyáltalán. Nem hittem anyukámnak... egészen addig, amíg azt a Mennydörgő kislányt a saját szememmel meg nem láttam a ketrecben a gazdámnál... azt hiszem jól fogalmazok a ti nyelveteken, ha azt mondom, hogy ez a számomra kisgyerekként csak afféle képtelen horrortörténet volt, ami olyan hihetetlen hogy tényleg nem is hittem el. Abban azért biztos vagyok, a Mennydörgők kizárólag amiatt nem követték az őseimet a morik kontinensére, mert ahhoz túl nagy távolságot kellett volna megtenniük a nyílt tenger fölött. Képesek lettek volna rá azt hiszem, de nem vállalták, ez nekik túl félelmetes volt. Bár még az se biztos hogy képesek lettek volna rá. Fél óránál tovább nem nagyon tudnak a levegőben maradni teljes sebességgel, s ezalatt hatalmas távolságot megtehetnek, de azért az még mindig nem elég ahhoz hogy átkeljenek a két kontinens közt. Lassabban repülve levegőben lehetnek egész nap, az is igaz, de úgy lassabban is haladnak, szóval végeredményben az se biztos hogy ha akarnának is, de elrepülhetnének a morikhoz. Szóval - és Csini kihúzta magát büszkén - a Mennydörgők sokkal erősebbek és gyorsabbak nálunk, de azért akkor is mi Szellőjárók vagyunk a hosszú távú repülés szakértői! Sőt, mi még a víztől se félünk, mert ha beleesünk is de nem akkora sebességgel hogy emiatt agyonüssük magunkat, hát semmi különös nem történik, mert a tollaink olyanok hogy nem nedvesednek át, tehát el se merülünk! Végső esetben még azt is megtehetjük hogy leszállunk a tengerre, pihenni, bár nem szoktuk mert bármikor jöhet egy nagy hal hogy bekapjon bennünket. De elvileg megtehetnénk, tehát mi még a víztől se félünk!
—Tehát ha jól értettelek - faggatózott tovább Vé - amiatt a hal a Mennydörgők csemegéje, mert nehéz hozzájutniuk?
—Igen, pontosan! Ritka csemege nekik, annyira odavannak érte hogy még azt is boldogan befalják ami már napok óta a tengerparton büdösödik! Bezzeg madárhúsból sosem esznek dögöt, abból nekik csak a frissen legyilkolt a jó, de a hal az más, azért odavannak! Iszonyatos!
—Azt szeretik ha büdös?
—Nem, dehogy, természetesen a halból is a frisset szeretik a legjobban, csak azt mondom hogy annyira odavannak a halért, hogy azt még akkor is megeszik ha nem friss hanem bűzölög! Ez egészen biztos, ez kivételesen olyasmi amit nem csak hallomásból tudok róluk, mert amikor a moriknál voltam fogoly, az a Mennydörgő kislány akiről már meséltem, akit ki akarsz szabadítani... szóval, ő már korábban is fogoly volt ott, azelőtt is hogy én odakerültem. Amikor anyukám mellől eladtak engem, akkor kerültem oda ahol az a Mennydörgő lány is raboskodott, és az új gazdám olyan ostoba volt hogy azt se tudta hogy mi Szellőjárók nem eszünk húst. És szólt egy szolgájának hogy adjon nekem enni, az meg odaadott nekem egy tálcán mindenfélét, volt rajta pár szem gyümölcs is, abból eszegettem egy keveset, de abból se sokat, hiszen nekem többnyire más se kell csak fény... na de a lényeg hogy volt rajta, a tálcán, egy döglött hal is. Már a látványára is a rosszullét kerülgetett, hiszen mi soha nem eszünk húst, de ez ráadásul büdös is volt... nem annyira hogy a morik megérezzék, de én éreztem azért... és a Mennydörgő ketrece ott volt az udvaron, látott engem, látta hogy fintorgok, és akkor szólt hogy ha nekem úgyse kell az a hal, legyek már olyan jó és dobjam be neki mert ő azt nagyon szereti, neki az kivételes csemege volna... hát bedobtam neki, no nem azért mintha jót akartam volna annak a szörnyetegnek, eszembe se volt ilyesmi, de mégis odadobtam neki csak mert annyira undorodtam attól a bűzlő dögtől, és reméltem a Mennydörgő hamar megeszi, és akkor már nem fogom érezni a hal dögszagát... na ebben nem is csalódtam, olyan gyorsan lenyelte hogy szerintem meg se rágta, engem már a látványra is hogy egy lény ilyesmit eszik, a rosszullét kerülgetett... de, legalább tényleg nem bűzölgött már tovább.
—Lehet ám, Csini, hogy amiatt nem leplezte le a szökésedet az a Mennydörgő kislány, mert emlékezett rá, hogy egykor jó voltál hozzá, és nekiadtad azt a finom halat. - simogatta meg a madárlány fejét Vé.
—Csakugyan?!
—Hát, teljesen biztos persze nem lehetek benne, de ennek legalábbis jelentős esélyét látom! Na és ez máris adott nekem egy ötletet! Ugye, amikor szöktél, ő megkért téged rá hogy nyisd ki a ketrecét?
—Igen.
—És te mit válaszoltál neki? Elkezdted sértegetni, lehordani mindenféle undok gyilkosnak?
—Jaj, dehogyis, nem volt nekem időm arra... De ha van, akkor se tettem volna, jobban félek én annál ezektől hogy ilyesmit merészeljek! Hiszen akármikor megtörténhet hogy kiszabadul, és ha nem mondok neki semmi csúnyát, talán nem törődik velem ha épp nem nagyon éhes, hanem igyekszik messzire repülni, de ha felmérgesítem, lehet hogy inkább megöl előbb, akkor is ha emiatt a szökése sikerét kockáztatja! Jaj, dehogyis mondtam neki bármi csúnyát, gondolni azt gondoltam bőven, naná, de hangosan soha semmit nem mondtam, se akkor, se korábban! Nem vagyok én olyan bátor!
—De hiszen az állítólag nem is felnőtt, csak kislány. Gondolom akkora lehet csak mint egy nelli.
—Még kisebb is, de ez teljesen mindegy, ha egyszer kiszabadul és nekem jön, semmi esélyem, egy pillanat és nekem máris végem!
—Akkor mit válaszoltál neki?
—Csak azt, és azt is csak suttogva, hogy nincs kulcsom a ketrecéhez, olyan erős meg nem vagyok hogy szétfeszíthessem a rácsot.
—Akkor minden rendben van. Ha odamegyünk, mindössze annyi a dolgod hogy elmondod neki, akkor nem voltál képes segíteni rajta, de aztán hogy ránk találtál, erre az „ember” nevű nagyon kedves népre akik téged nagyon megszerettek, meséltél nekünk róla, a fogoly Mennydörgő kislányról, elmondtad nekünk hogy ő egy kivételesen jóságos ragadozó kislány lehet hiszen nem leplezett téged le amikor szöktél, emiatt te nagyon hálás vagy neki, és megkértél bennünket hogy ha úgyis arra járunk, szabadítsuk ki őt is, mert megérdemli a szabadságot! Vagyis az a Mennydörgő kislány neked köszönheti a szabadságát, mert te szóltál nekünk róla! És, bizonyos értelemben ez még igaz is, hiszen ha nem beszélsz róla, nem tudunk róla ugye!
—Gondolod hogy ettől megszeret majd engem?!
—Teljesen biztos. Elválaszthatatlan barátok lesztek! Hiszen értelmes lény! El se tudom képzelni, hogy ne lenne ezután a te leghűségesebb barátnőd! Figyeld meg, még az se lehetetlen hogy sírva ölel majd át téged, úgy fog hálálkodni neked! Gondold el, te is milyen rosszul éltél a morik közt, de te legalább nem voltál ketrecbe zárva! Mit érezhetett akkor az a kislány, sőt mit érezhet még e pillanatban is! Csak mondd azt, hogy segítséget hoztál neki - bennünket - és meglásd, amint kijön a ketrecből, azonnal rád veti magát, de nem azért hogy megöljön, hanem hogy összepuszilja a képedet! És ez még nem is minden, mert azt is elmondhatod neki, hogy nálunk annyi halat ehet amennyit csak akar, mert azt mi emberek is szeretjük, de mi ahhoz is értünk, hogyan fogjuk ki a halakat! Sőt, a nelliknek is szólhatunk hogy fogjanak halakat. Igaz hogy ők se esznek húst, de attól még vannak hajóik, és tudnak halat fogni, és meg is fogják, ha ez a parancsunk. Amint eljut az a Mennydörgő leány hozzánk a szigetre, onnantól kezdve annyi halat ehet amennyit csak akar, tényleg, még meg is fogja unni! És nem kell hozzá a vízbe lépnie! Hidd el nekem, nemcsak félned nem kell majd tőle, de a legislegjobb barátnőd lesz, nemsokára azt se fogod tudni, hogy élhettél eddig nélküle!
—Hát jó, próbáljuk meg, mit is tehetnénk...
—Most azt, hogy hallgass kérlek pár percig - szólt Pucsakaci - mert itt vagyunk máris a morik kontinense fölött, és szeretném tudni, de nem tőled hanem Vétől, hol szálljunk le. Például, kinek a megmentésével akarjátok kezdeni a sort: Tumma apjával, vagy a Mennydörgő kislánnyal?
—Teljesen nyilvánvaló hogy Tumma apjával - mondta Vé - más szóba se jöhet, amiatt, mert a Mennydörgő kislány bár fogoly, de senki nem akarja megölni. Tumma apjára azonban gyanakodnak a papok, akármikor kicsinálhatják valamilyen ürüggyel. Szóval, ő emiatt nagyobb veszélyben van, sürgősebb tehát az ügye.
	Tumma elégedetten sóhajtott ezt hallva. Lám, új férje, Vé, igazán remek fickó: akármennyire is odavan a madárlány Csiniért, azért őt Tummát se felejtette el, és nem szűnt meg logikusan gondolkodni!
—Akkor Tumma jöjjön ide, és mutassa meg, nagyjából merrefelé lehet az a város, ahol az apja él. Tudom persze hogy sosem látta még a kontinenst felülről, de talán vannak már térképeik ha nem is pontosak, és remélem legalább körülbelül be tudja tájolni hogy merrefelé ereszkedjek le.
—Ez nem lesz nehéz - válaszolta Tumma - mert egészen biztos hogy ez az az öböl ahol végül hajóra szálltam, innen tehát keletre kell menni hogy elérjünk abba a városba ahol korábban laktam, s aminek különben az a neve, hogy Dunszun. Az meg csakis itt lehet, mert itt van az az óriási folyó ami folyik mellette, más nagy folyó errefelé nincs, és itt ez a kanyar is a folyóban, emellett van a város, szerintem teljesen pontosan meg tudom mutatni, hogy itt ni...
—Valóban, a műszereim mutatják is, hogy van itt mindenféle épület, tényleg egészen úgy néz ki így a levegőből első pillantásra, mint valami primitív város.
—Na akkor az lesz az.
—Na de hiszen ez nagyszerű - ujjongott Csini - mert én épp egy Dunszun nevű városban születtem! Eszerint lehet hogy még ott él most is anyukám! Kérhetem hogy őt is elhozzátok?! - ragadta meg Vé karját.
—Hát persze, kedveském, kivétel nélkül mindenkit elhozunk a népedből akire rálelünk, hiszen mondtam. Felismered majd, hogy merrefelé raboskodtál akkoriban?
—Még szép, annyi eszem azért igazán van!
—Akkor semmi baj nem lehet, ne aggódj.
—És anyuci is a te feleséged lesz?
—Nem, azt nem hiszem.
—De anyuci nagyon szép, tetszene neked, és én szeretném, ha...
—Elhiszem - vágott közbe Vé - és nem is arról van szó hogy kifogásom volna ellene, értsd azonban meg kérlek hogy ha tényleg csak néhány százan vagytok, akkor nem tehetek meg olyasmit hogy minden csinos nőt a népedből magamnak tartok meg, mert a többi ember azonnal önzéssel vádolna meg engem, s hozzá teljesen jogosan! Szóval biztos hogy anyukád más ember felesége lesz, de ez ne zavarjon téged semennyire se, mert attól még élhet ő is ott a szigeten veled együtt, akármikor láthatod őt, repülhettek együtt, meg amit csak akarsz! Az hogy nem az én feleségem lesz csak annyit jelent, hogy amikor jön az éjszaka, akkor nem mellém bújik be az ágyba, de te azt mesélted ugye hogy az ilyesmi benneteket nem is nagyon érdekel. Szóval emiatt ne aggódj, és abban is biztos lehetsz hogy ugyanúgy igyekszem megvédeni anyukádat is mindentől mint téged, amíg tart ez a kaland.
—Miért, azután már nem?!
—Jaj, ne ijedezz már annyit... megvédeném azután is, de azután már semmi szüksége a védelmemre, mert ott lesz a szigeten, ott meg nincs semmi veszély! Vagy téged talán fenyegetett ott bármi veszély is amióta megérkeztél hozzánk?!
—Nem, nem, persze, igazad van megint, csak én tényleg olyan buta vagyok...
—Nem hiszem én azt hogy te olyan igazán buta lennél, csak eddig nem volt módod tanulni bármit is, ráadásul most tele vagy félelemmel. Ha azt szeretnéd hogy ne tűnj annyira butának, szerintem más se kell csak hogy próbálj meg bízni bennem, és elfelejteni a sok csacska félelmedet! Esetleg megpróbálhatnál úgy gondolni rám, hogy én tulajdonképpen nem ragadozó vagyok, hanem valami egészen kivételes képességekkel rendelkező, roppant Szellőjáró, egy Szuper-szellőjáró, aki még azt is meg tudja tenni, hogy hússal táplálkozik, ha más nincs. És ez még nem is áll távol a valóságtól, mert egy igazi ragadozó tényleg nem eszik mást csak húst, én azonban simán elélek hús nélkül akár hónapokon át is. Tehát bár eszem húst ha van, de ez nekem nem nélkülözhetetlen! Tehát próbálj rám Szuper-szellőjáróként gondolni! Neked egyszerűen olyan határtalan szerencséd van, hogy egy ilyen legyőzhetetlen Szuper-szellőjáró a férjed, és kész!
—De... de mi lesz ha már nagyon öreg leszek, ha megcsúnyulok... Akkor már tényleg nem lennék jó másra, csak hogy megegyetek...
—Butaság, hiszen még akkor is nekünk adhatod a kihullott tollaidat! De egyáltalán, ha állandóan a ragadozóktól rettegsz, ismerhetnéd őket legalább annyira, hogy tudd, sokkal jobban szeretik a fiatal állatok húsát! Ha már öreg vagy, rágós lesz a húsod, szóval ha addig nem ettünk meg téged, azután már pláne nem fogunk, mert minek, sokkal jobban járunk vele ha más húst eszünk ami fiatalabb lényből származik! Hiszen miért is ne együnk finomabbat, ha tehetjük! Ezt különben nem amiatt mondtam most el mintha ez lenne az igazi oka annak hogy nem eszünk meg téged idős korodban se, mert amúgyse tennénk, de remélem ez már talán olyan érv aminek az igazságát magad is könnyen belátod! Szóval ne félj tőlünk! Tőlem pláne ne!
—Persze, persze... bár, én nemcsak tőled félek, hanem a moriktól is. Sőt, tőlük jobban is. Te mégiscsak kedves voltál eddig hozzám... majd állandóan ott lépkedek melletted és fogom a kezedet...
—Nem bánom ha mellettem haladsz majd, de a kezemet ne fogd, mert arra szükségem lehet akármikor. Például ha védekezni kell... nem hiszem ugyan hogy meg mernének támadni, de ha netán mégis, érted ugye... Mindenesetre, ami téged illet, bármi veszély is adódik, neked csak annyi a dolgod hogy azonnal felrepülsz olyan magasra hogy távcsővel se vehessenek észre, és repülsz vissza ide az űrhajóhoz amilyen gyorsan csak tudsz! Pucsakaci itt marad ugyanis, ő majd beenged ide téged, és idebent már akkor se lehet semmi bajod ha a világ összes morija és Mennydörgője egyszerre támadna. Pucsakaci meg majd visszavisz téged a szigetre, akármi történjék is velünk. Megértetted?
—Naná, és mondanod is felesleges volt, mert anélkül is ezt tettem volna, ennyi eszem nekem is van azért tényleg, sőt, bőven elég gyáva is vagyok hozzá hogy más egyszerűen eszembe se jusson! Biztosítalak róla, egyszerűen el se tudom képzelni hogy bármi mást is tegyek mint ezt amit most mondtál, sőt, még azt is elmondhatom hogy ha akármiért is de Pucsakaci ne lenne itt már amikor megérkezem ide, akkor megpróbálkozom azzal, hogy nyílegyenesen elrepülök, leszállás nélkül nagyon magasan a ti kontinensetekig, mármint annak az északi részéhez ahol igaz hogy ott laknak a Mennydörgők, de ha nagyon magasan maradok akkor nem tudnak ártani nekem, aztán ott dél felé haladva apránként csak eljutok valahogy a szigetetekig. Most már tudom elvégre hogy van egy hely arrafelé amit érdemes meglelni, ahol kedvesek hozzám... Igaz hogy nagy ritkán még nekem is kell pihenni repülés közben, de ha találok útközben valami nagyon magas hegycsúcsot akkor azon éjszakázva nem kell félnem a Mennydörgőktől, vagy végső esetben leszállok a tengervízre, hátha nem kap be engem egy hal... ha a tengervizen ülök, nemigen hiszem hogy a Mennydörgők megtámadnának, mert ez nekik kockázatos, hiszen ők is belezuhanhatnak akkor.
—Remek! Akkor úgy látom Pucsakaci talált is már egy tisztást ahova leszállhat...
—Nem tisztás ez, hanem valami rét vagy legelő.
—Mindegy. Milyen messzire lehet a város?
—Mintegy öt kilométerre.
—Az nem olyan szörnyű nagy távolság, semmi baj.
—Vegyétek akkor fel a kamerákat...
	Nemcsak a homlokukra tettek fel egy borsószemnyi pici kamerát, de volt egy jóval nagyobb a mellkasukon is, egy keresztszíjra erősítve, ami ezért élesebb képet is adott. Sőt, egy ugyanilyen fel lett szerelve a hátukra is. Pucsakaci tehát igazán megörökíthetett vele mindent! Még Csini is kapott kamerát, ő is ugyanennyit, nem volt nehéz neki mert a kamerák könnyűek voltak. És Pucsakaci mondta, hogy amíg vissza nem tér, Csini le ne vegye ezeket magáról, mert ha bármi baj történne vele, ő azt látja majd itt az űrhajóban, s akkor megpróbál kitalálni valamit hogy a leány segítségére lehessen!
—Sőt - folytatta - ha ezt a gombot ezen a melleden levő kamerán megnyomod, az vészjelzést ad le nekem és a többi embernek is aki kimegy most a városba, mindenki tudja majd hogy bajban vagy, és mindenki azonnal lohol majd hogy a segítségedre legyen!
—Köszönöm, de akkor lennék a legboldogabb ha ilyesmire nem volna szükség. Én tényleg nagyon félek, én nem is szívesen megyek most vissza a morik közé, de tudom hogy muszáj, már anyukám miatt is. De nekem eszem ágában sincs messzire elbóklásznom, én tényleg ott ballagok majd Vé mellett, olyan közel hozzá hogy akármikor megérinthessem! Én úgy tapadok majd rá, mint a ruha a bőrére!
—És ez nagyon rendben is lesz így, örülök hogy ezt mondod, de azért jegyezd meg ezeket amiket Pucsakaci mondott neked, mert biztos ami biztos. Nem szeretnélek elveszíteni! Nagyon sokat sírnék, ha valami bajod esne!
—Jaj de aranyos vagy hogy ezt mondod...
—Na ugye hogy szeretlek és nem akarlak megenni, akkor nem mondanék neked ilyesmit!
—Jól van na, nem bánom én ha kinevetsz a félelmeim miatt, szerintem a te fajtád el se tudja képzelni mekkora rémületes döbbenet volt amikor rájöttem, hogy a férjem egy ragadozó...
—Mindenevő.
—Az én szememben a két fogalom közti különbség teljesen jelentéktelen. A lényeg hogy eszik húst.
—Eszik. Igen. De nem téged! Téged megvéd! Mert szeret!
—Persze, persze, értem én, mondtam is hogy melletted ballagok majd, szóval látod én azért bízom is benned, de attól még igaz az is hogy teljesen le vagyok döbbenve...
—Tényleg nem értelek, Csini, a mori gazdád is biztos evett húst.
—Az igaz, de ő soha nem is mondta hogy a férjem lenne! És nem viselkedett úgy, mint aki szeret engem!
—Ja... Hát akkor csakis ismételhetem önmagamat: örülj neki hogy a férjed olyan rémületes valaki, aki képes megvédeni téged szükség esetén! Na de elég is a beszédből, kapjuk magunkra a fegyvereinket...

	Mindegyikük oldalán ott lógott a nagy kés, ami mori fogalmak szerint kard volt. Persze rendes méretű késeik is voltak, és a vállukon tegez lógott, nyílvesszőkkel, volt hozzá pompás szénszálas műanyag íj is. Abban a műanyag szkafanderben mentek a kalandra, ami ellenállt a puskalövésnek is, kapott ilyet Tumma is, egyrészt hogy védje őt is valami, másrészt mert bár odakint nem havazott még, de elég hűvös volt már az időjárás az évnek ezen szakaszában. Természetesen indulás előtt még a szigeten úgy alakították át e szkafandereket, hogy mindegyik „lepkeszárnyú” legyen, elrejtve így a tényt a kíváncsi szemek elől, hogy az embereknek nincs szárnyuk.
	Csini természetesen nem kapott semmiféle ruhát, akkor nem tudott volna repülni, de ruhára nem is volt semmi szüksége, a tollai olyan jól hőszigetelték a testét, hogy a mínusz nyolcvan fokos hőmérsékletben se érezte kényelmetlenül magát, ami odafent, tízezer méternél magasabban honolt, ahová ő akármikor felrepülhetett hogy órákon át ott repdessék, csak úgy szórakozásból...

	Nemcsak a fegyvereiket vitték magukkal azonban. Volt náluk pénz is bőven, elsősorban aranyból, de némi ezüst is. Kértek a nellik királyától... aki természetesen adott, egyrészt mert nem mert volna nem adni az isteneknek, másrészt meg mert amit adnia kellett, az annyi volt hogy észre se vette a vagyona, annyira meggazdagodott, hála érte épp az istenektől jövő rengeteg nagyszerű felfedezésnek. Sőt, még azt is megtehette, hogy minden arany és ezüst amit Vének adott az útra, teljesen hivatalos mori pénz volt, tudniillik mert abból adott, amit időközben a moriktól zsákmányolt a hódítás során, részben az elfoglalt illetve szétlőtt mori hajókról, részben meg a visszafoglalt területeken álló épületekből, illetve a mori hullák kifosztása során. Bőven volt miből adnia. Vé expedíciójának annyi mori pénze volt, hogy külön-külön is dúsgazdagnak számítottak volna a mori társadalomban, holott vihettek volna magukkal még több pénzt is mert volt bepakolva Pucsakaci űrhajójába belőle bőven, csak nehéz lett volna már magukkal cipelniük.
	Emellett azt se hallgathatjuk el, hogy a ruháik se akármilyenek voltak. Természetesen, a nyíl- és golyóálló szkafandert viselték, de nem akárhogyan, hanem úgy, hogy a felszínére vékony aranylemezekből mindenféle mintákat ragasztottak, főként virágokat és csillagokat. Messzire villództak, ha a gyenge késő őszi Nap fénye épp rájuk vetődött. Tumma szerint ez olyasmi volt, amit kizárólag a legislegnagyobb urak engedhetnek meg maguknak a szülőhazájában. Azt mondta, az nem lenne csoda hogy egy előkelő követségben akadjon egy-két ilyen gazdag mori aki így öltözködik, sőt ez szinte el is várható egy követségtől, de nem ám az hogy mindenki, márpedig Véék voltak mintegy harmincan is! Sőt, emellé még maga Tumma is így kiöltözött, élvezte is nagyon, és ezt nem is tagadta. Igazság szerint épp ő, Tumma nézett ki a legislegelőkelőbben, mert neki nem aranycsíkok borították a ruháját, hanem teljes egészében mindenütt befedte arannyal, azt mondta, ilyesmit legfeljebb maga a király meg a közvetlen családja engedhet meg magának, de már a királyi családból se a nők! Még akkor se, ha amúgy volna rá pénzük elég, tudniillik nem illik hogy egy nő éppoly fényűzően öltözködjék, mint egy férfi. Pláne hogy még annál is előkelőbben! Kérdezte is a ruhája átalakítása előtt némi óvatossággal a hangjában, hogy mit szólna ehhez Vé, mire azt a megnyugtató választ kapta emberférjétől, hogy „hát nekem meg aztán mi közöm van ahhoz hogy mit veszel fel... én még amikor a magunk bolygóján laktam, akkor se törődtem az öltözködésemmel, máséval meg pláne nem... szerintem ha nem kérdezel meg erről, csak úgy kicsinosítod magadat, akkor észre se veszem az egészet, ha mégis, hát megdicsérlek mert csinos vagy, de azt akkor se veszem észre hogy a te ruhád díszesebb mint az enyém!”
	Ezt válaszolta tehát Vé Tummának, de a mori nő nem hagyta annyiban, és mondta, hogy de esetleg valamelyik mori majd megszólja ezért Vét, mert hogy is engedheti hogy a felesége szebben nézzen ki, mint ő a férfi.
—Úgy érted, gúnyolódni fog velem?
—Olyasmire gondolok, igen. Ha nem is gúnyolódni, de élcelődni, csípős és kétértelmű megjegyzéseket tenni.
—Ha ő kétértelműsködik, akkor én egyértelműen úgy képen vágom hogy kiköpi az összes fogát, magától értetődően! - humorizált az író. —Ha téged boldoggá tesz ez, csináld csak nyugodtan, engem igazán nem zavar! De meg még jó is ha úgy kinyalod magadat ahogy csak lehet, mert akkor kevésbé fenyeget a veszély, hogy valaki felismerhetne.

	Alig távolodtak el az űrhajótól, Vé máris így szólt Csinihez:
—Kedveském, ugye jól sejtem hogy ti nem vagytok hozzászokva a hosszas gyalogláshoz?
—Bizony ez így igaz! Mi repülni szoktunk. Már ha tehetjük, persze, mert ugye itt a moriknál amikor le van vágva a tollunk...
—De most nincs levágva. Ugye hogy milyen csodálatosan hosszú, egészséges tollaid vannak, sosem volt még ilyen, mi?
—Persze hogy nem, és nagyszerű érzés ilyennek kinéznem! Igazából, ha a többi Szellőjáró meglát engem, már első pillantásra is láthatják ebből, a tollaim hosszából, hogy nem vagyok rabszolga, és akkorára tágul majd a szemük ámulatukban... Én most a mi fogalmaink szerint kifejezetten előkelően nézek ki. Ha nálunk valakinek le van vágva a tolla, vagy csak csapzott, rövid, például mert nem gondozza magát vagy beteg, vagy mert éhezik, akkor úgy néz ki, hogy... szóval azt hiszem az nálunk olyasmi mint nálatok lehet ha valaki koszos rongyokban jár mert olyan nyomorult. De én most nálatok olyan jól fel lettem táplálva hogy jobban se kell, most csodálatos vagyok!
—Lámcsak, milyen bölcs is volt Iván cár hogy azt mondta, csak azután induljunk hogy kinőttek a tollaid! Na de mutogatáson kívül másra is használhatod e tollakat, kedveském. Szeretném, ha felrepülnél most azonnal jó magasra, mármint a mi fogalmaink szerint magasra, mert neked az semennyire se lesz magas, úgy egy kilométerre gondoltam mindössze. Az már bőven elég hogy a morik se nyíllal, se puskával ne tudjanak lelőni téged, már ha megpillantanak egyáltalán, ellenben amilyen pompás szemed van, abból a magasságból te még simán észreveszel mindenkit a talajon, igaz?
—Persze hogy igaz! Még háromszor akkora magasságból is megkülönböztetek bárki két embert vagy morit az arcuk alapján! Nekünk Szellőjáróknak nemcsak a hallásunk, de a látásunk is jó, sőt, az még jobb is!
—Na épp ez a lényeg, szeretném ugyanis tehát ha felrepülnél, kissé bekódorognád a légteret errefelé, mint a légi felderítőnk, elmennél egészen a városig is... de, természetesen, sehol nem szállnál le, maradnál ugyanabban a magasságban, megtiltom hogy lejjebb ereszkedj, legfeljebb magasabbra repülhetsz! Teljesen mindegy hogy mit látsz, tilos leszállnod! Egyáltalán semmiféle kockázatot se vállalhatsz! Csak épp körbenézelődöl, aztán máris jössz vissza hozzánk. Arra vagyok kíváncsi, nincs-e a közelben, pláne a város felé vezető úton valami nagyobb embertömeg. Akarommondani, mert mit is beszélek, mori-tömeg! Bár nem hiszek olyasmit természetesen, hogy épp ránk lesne valaki, hiszen a létezésünkről se tudnak nemhogy a jöttünkről, de attól még van rá némi mikroszkopikus esély, hogy épp valami csata dúl arrafele, és minek belerohannunk a viaskodókba! Vagy valami rablóbanda leselkedik a bokrok mögött gyanútlan utazókra várva! De nekem az se hiányzik ha csak a király egy hadoszlopa vonul arra, minden rossz szándék nélkül amúgy, de amikor meglát minket, kellemetlen kérdezősködésre támadjon kedvük. Meglehetősen biztos vagyok benne hogy még akkor se lenne semmi bajunk, de minek vállaljunk akár csekélyke kockázatot is! Tudom hogy te Csini azt tervezted hogy majd mellettem lépdelsz, de szerintem nyilvánvaló hogy akkor is biztonságban leszel ha jó magasan szárnyalsz, sőt még nagyobb biztonságban is, természetesen csak ha valóban nem fogsz leszállni sehol csak amikor már visszajöttél hozzánk, de ezt biztos megígéred és be is tartod, elvégre te magad dicsekedtél azzal, hogy mennyire gyáva vagy! - és rávigyorgott a leányra, de mosolya inkább szeretetteljes volt mint gúnyos.
—Eszem ágában sincs leszállni, teljesen igazad van! Ellenben örvendek hogy megbíztál e feladattal, mert tényleg, milyen veszélyes is volna fel nem deríteni a környéket, képzelem, ott ballagok melletted, s valaki váratlanul belém lő egy nyílvesszőt... teljesen igazad van Vé, fel kell deríteni az útvonalat, milyen okos is vagy hogy ez az eszedbe jutott!
—És ugye belátod, hogy erre kizárólag te vagy képes közülünk?
—Naná, ugyan ki más?!
—Látod, mennyire hihetetlenül hasznos barátunk vagy! Nemcsak szép, de még valóban hasznos is! Nélkülözhetetlen! Szó szerint és igazán a legcsekélyebb túlzás nélkül egyszerűen nélkülözhetetlen! Hogy is gondolhatsz akkor olyan butaságra, hogy megeszlek, vagy akárcsak bántanálak?! Le vagyok döbbenve teljesen még most is, hogy ilyesmi egyáltalán eszedbe juthatott! Ez valami olyasmi a szememben, mintha komolyan feltételeznéd, hogy én majd puszta szórakozásból levágom a férfiasságomat, vagy néhány ujjamat, mert minek is annyi belőlük!
—Jó, jó, na, szégyellem már magamat hogy így berezeltem, s ennyi gondot okoztam neked hogy még most is ezen jár a fejed - azzal Csini átölelte Vét és megpuszilta az arcát. —Persze hogy nem fogsz engem bántani, te vagy a legislegrendesebb férfi akivel valaha is találkoztam akár a Szellőjárók akár a morik közt, vita se lehet erről, és én nagyon szeretlek, és tudtam az első pillanattól kezdve is már rögtön hogy semmi alapja a félelmeimnek, csak azt értsd meg hogy ezt tényleg csak az értelmem tudta nem az érzelmeim, mert hogy én és egy húsevő... eh, bánom már hogy egyáltalán kimondtam a döbbenetemet mert lám, most is ezzel élcelődöl és hallgathatom majd tőled még heteken és hónapokon át...
—Nem! Nem, ha megígéred hogy eszedbe se jut többé ilyesmi hogy bánthatnálak, vagy ha eszedbe jut is, de azonnal szándékosan összeszídod önmagadat - magadban persze - hogy ez egy nagyon buta gondolat és csak azért tolakodott az agyadba mert túl fáradt vagy! Azaz ha BÍZNI FOGSZ bennem továbbra is!
—Így lesz, ígérem! Persze hogy bízom benned... látom én hogy szeretsz, és abban is igazad van hogy ha bajom esne, pláne ha te okoznád, nem lenne több ilyen tollas feleséged... Tudom én ezt, bízom benned... de kérhetek valamit?
—Mondd csak!
—Amikor eszel... nem most erről az expedícióról beszélek, mert tudom hogy ez rendkívüli helyzet, igyekszem majd elviselni... de majd odahaza a szigeten... ha eszel, és épp húst akarsz enni... Nagyon szépen kérlek, tedd úgy, hogy azt ne is lássam, jó?! Nem szeretnék rosszakat álmodni!
—Igyekszem majd! - ölelte őt át Vé. —Különben meg, biztos hogy hamar lecsökken a félelmed is, mert szerintem most amiatt is gyötör téged sok aggodalom, kisédes, mert egyedül vagy nálunk a fajtádból. De hamarosan lesz majd sok társad... szóval...
—Attól nem kell tartanod. - válaszolta a leány.
—Mitől? Hogy lesz sok társad? Hiszen őértük is jöttünk el ide!
—Persze, de most amiatt hallgattál el ilyen hirtelen, mert az jutott az eszedbe, hogy én és egy hím a fajtámból... még a szemed is másképp csillogott most, de a hangsúlyod, a tónusod meg aztán pláne olyan volt, hogy... hogy... nincs szavam rá, de pompásan hallottam, nekünk jó a fülünk, mondtam már! Tudom én hogy mire gondolsz, de attól nem kell félned. A mi fogalmaink szerint én még csak egy aligserdült leányka vagyok, épp hogy csak felnőtt, nálunk ilyen korban még nem szoktak párosodni a lányok. Sőt, még nagyon sokáig nem, legalább húsz évig nem! Nem arról van szó hogy ne lehetne gyerekem, mert lehetne már, de nálunk az még nem szokás ilyen fiatalon. És vágyat se érzek rá. De nemcsak a gyerekre nem, de még a mi hímjeinkre se. Mert mit is nyernék egy olyannal?! Nem mondtam még neked, de talán ideje elárulnom már, nálunk a hímek férfiassága egészen pirinyó a tietekéhez képest. Fele olyan hosszú is alig van, a vastagsága meg a harmada se. Rendesen le is sápadtam ám amikor először megláttam a tiedet, úgy reszkettem hogy jobban se kellett, talán láttad is rajtam, persze lehet hogy nem figyeltél rá mert annyira elkapott téged akkor a heves vágy... lényeg az hogy azt se tudtam mit tegyek, merjek-e tiltakozni mert akkor talán agyonversz, ha azonban nem szólok semmit, lehet hogy úgy szétrepesztesz hogy elvérzek... végül nem szóltam, és nem lett semmi baj se, sőt, még nagyon kellemes is volt. Na de most gondold el, ezek után miféle élményt nyújtana nekem egy olyan, ami a mi hímjeinkhez tartozik?! Észre se venném hogy bennem jár, semmit nem érnék az egésszel! Egészen biztos vagyok benne, én kizárólag akkor fogok párzani bárkivel is a népünkből, ha te vagy a királyod kifejezetten megparancsoljátok nekem hogy azt tegyem, és soha máskor! Emiatt tehát ne aggódj!
—Amindenit, hát nemcsak Tumma találja ki hogy mikor mire gondolok, de még te is?!
—Ezt az egyet igazán nem volt nehéz kitalálnom.
—Hm, talán mégse vagy te olyan buta...
—Amiatt vagyok buta minden máshoz, mert amióta magad mellé vettél, azóta én kizárólag téged tanullak, szerelmem!
—Hú hogy milyen szépeket mondasz nekem! Ezek után már ahhoz sincs kedvem hogy felderítésre küldjelek, mert percekre se akarlak nélkülözni!
—Pedig ezt muszáj megtenni, ebben igazad volt, szóval már megyek is! - azzal Csini nekifutott, és három lépés után már szállt is a levegőben.
—Azt hiszem most kötöttétek meg egymással az igazi házasságot, e pillanatban - hallotta Vé a kommunikátorából Pucsakaci hangját - mert Csini most esküdött neked örök hűséget, s hozzá teljesen magától, szabad akaratából!
—Hát igen, igen... de ettől még igenis muszáj lesz majd szülnie valamikor, attól tartok.
—Eh, ki tudja mi történik veletek húsz év múlva...
—Ha arra gondolsz hogy lehet hogy előbb meghalok, hát igen, ez még be is következhet valóban, nem hinném azonban hogy okvetlenül előnyösebbnek kéne tekintenem ezen variációt! Tartok tőle hogy féltékenységi problémám eme megoldásának haszna legalábbis vitatható!
	Pucsakaci kuncogott.
—Hogyne, értem én... de, hogy csak a legközönségesebb dolgot említsem, simán kiszerethetsz belőle már öt év múlva is. Ugye, elmúlik az újdonság varázsa, ahogy te mondtad. Vagy netán megcsúnyul valamiért, és te elég rendes vagy hozzá biztos hogy akkor se zavard el és ne bánj vele gonoszul, de ismerjük el, egy nő legfőbb értéke a férfiak szemében a szépség, Csini esetében pláne szóba se kerülhet bármiféle más érték hiszen te se tagadhatod hogy kizárólag a szépségébe szerettél bele, szóval akkor már biztos sokkal könnyebb szívvel teszed túl magadat azon, ha betölti a fajfenntartó szerepkört is. De mondhatok ennél cifrább lehetőséget is: találtok még néhány ezret a Szellőjárókból valahol!
—Ugyan hol!
—Mit tudom én... de hogy csak két hirtelen ötletet említsek: tegyük fel, mégse minden Szellőjáró költözött el a Mennydörgők elől azokból a hegyekből! Néhányan maradtak, és valamiképp még nem haltak ki! Vagy élnek belőlük még a morik kontinensén is, szabadon és titokban, valami a morik által rém ritkán lakott terepen! Akármi is lehetséges, mert nem ismerjük még jól a bolygót!
—Jól van, de most ne ezen filozofáljunk, induljunk tovább!
	Vé Pucsakaci kuncogását hallotta a kommunikátorban.
—De hiszen attól hogy beszélgetünk, még szaporázhatjátok a lépteiteket, mert a beszéd csak a szájat veszi igénybe, nem a lábakat... úgy látom azonban kínos neked ez a téma, egyszerűen erről van szó! Holott mitől félsz, Csini megmondta hogy a te férfiasságod jóval nagyobb mint a Szellőjáró hímeké... Szóval, ezek után már legfeljebb Tumma hűségében kételkedhetsz, hehehe...
—Az enyémben semmi oka kételkedni, nekem nagyon jó Vével! - vágta rá azonnal Tumma, és átölelte Vé derekát. —Különben meg ha már ennyire belemerültünk e témába, közölhetem veled, hogy az emberek e szerve - legalábbis Vé e szerve, mert a többiekét nem ismerem - jócskán nagyobb annál is amivel a mi férfiaink rendelkeznek, tehát e téren sincs ok semmi aggodalomra! Pláne mert Vé férfiasságával összevetve egykori mori férjem hasonló szerszámát, hát ő, a mori férjem, e téren a kanyarban sincs Véhez képest, holott Vé elmondta nekem hogy ő ezt illetően egy teljesen átlagos emberférfi, a mori férjem meg állandóan azzal dicsekedett hogy ő micsoda férfias valaki mert neki oly hatalmas a micsodája! Ha a dicsekvésének csak pici kis alapja is volt - márpedig ha nagyzolt is de valami alapja csak volt ha annyit emlegette - akkor ez azt jelenti hogy még az e téren legszerényebben ellátott ember is a férfiasság kimagasló bajnoka a morikhoz képest. Tehát még akkor se lenne érdekem megcsalni az emberférjemet, ha ez a bizonyos dolog érdekelne a legjobban a világon. Ami pedig nincs is így. Aggodalomra tehát tényleg semmi ok!
—Akkor gonosz leszek, és teszek róla hogy legyen ok aggodalomra. Tudjátok, imádom a botrányokat a műsoraimban. Van itt az űrhajóban vagy két tucat pénisz-pumpa, e szexuális segédeszközöket eredetileg egy másik műsorhoz szereztem be, de semmi se lett végül belőle, mert a csiszíket az ilyesmi nem érdekli, a bargani barbárok meg erkölcstelennek tartják, és... Mindegy, nem érdekes, a lényeg hogy nyakamon ragadtak. Ha visszaértünk a szigetre, itt hagyom nektek ajándékba, hátha segítenek a mori vagy Szellőjáró hímeken, hehehe...
—Köszönöm, de nekem semmi szükségem rá! - csattant fel Vé pipacsvörösen.
—Nem is rólad beszéltem, te ember vagy és nem mori, nem is Szellőjáró...
—Minek zrikálsz?!
—Hát mert rögzítem e beszélgetést is mint mindent, és jól fog mutatni a műsorban majd, márpedig sosem titkoltam hogy engem elsősorban a nézettség érdekel...
—Azt is mondtad hogy ez fontos kísérlet a számodra!
—Na és? A kettő nem akadálya egymásnak...
—Hiába is hagyod itt azokat a vacakokat, nem fogom úgyse ajánlgatni semmiféle más faj hímjeinek!
—Talán mégis. - szólalt meg most Tumma.
—Hogy mit beszélsz?!
—Bízz bennem, nem arról van szó hogy én akarnám, hogy... de eszembe jutott egy ötlet... Arról van szó - bár nem biztos hogy igaz, de amíg még itt laktam e kontinensen, fülembe jutott egy pletyka, ami amúgy széles körben el van terjedve - hogy a királyunk nem is igazi férfi! És lehet ám benne valami, mert bár már tizenötnél is több éve ő ül a trónon, de nem született gyermeke. És eleve megházasodni se nagyon akart, és azt rebesgetik hogy a felesége még mindig szűz. Persze ha az, érthető hogy nincs gyermeke ugye... El is terjedt a királyunkra az a gúnynév, hogy „Ártatlan Zogu”. A „Zogu” a neve, a jelző meg arra vonatkozik hogy... érted ugye...
—Túl vallásos lenne, és amiatt...?
—Dehogy, sőt, amennyire tudom - bár ez mind csak pletyka - még a papok is figyelmeztették már hogy a királynak kötelessége a trónörökösről gondoskodni, de hiába. A fokozott vallásosság se jellemző rá, bár természetesen hívő, semmi baja  a papokkal, de nem vallásosabb mint bárki átlagpolgár. Egyszerűen ez a dolog, ez nem megy neki.
—És arra gondolsz, hogy majd mi...?
—Miért is ne... Jártak is nála már mindenféle vajákosok, csodadoktorok... hivatalosan persze nem ez ügyben, azt mondják hivatalosan róla, hogy a király csak „életunt”...
—Nem biztos hogy amiatt nincs gyereke, mert nem áll fel a kukija.
—Persze hogy nem biztos, de akkor azért mégis, ha úgy nincs gyereke hogy a neje is szűz még...
—De hiszen nektek mori nőknek nincs is afféle ellenőrizhető szüzességetek mint az embernőknek.
—Ez igaz, de attól még azt rebesgetik hogy a neje és ő nem bújtak ágyba egymással. Vagyis hogy a neje még sosem volt férfival, vele a királlyal se. Állítólag azt se tudja, miként menne ez az egész, mármint a királyné nem tudja, mert egyszer megkérdezték tőle hogy miért is nincs még gyermeke, talán a király nem közeledik hozzá? Ő meg ártatlan naívsággal tiltakozott a rágalom ellen, és elmondta hogy semmi baj nincs közte meg a király közt, őt nagyon szereti a király, és igenis minden este közeledik hozzá, mert nem múlt el még úgy éjszaka hogy át ne ölelte és meg ne puszilta volna, miközben jóéjszakát kívánt neki!
—Elképesztő! - csóválta a fejét Vé.
—És - folytatta Tumma - nekem az jutott az eszembe, ha sikerülne segítenünk e gondon, kérhetnénk cserébe az összes Szellőjárót, aki az országban van!
—Hm... Hát, majd meglátjuk... Meglátjuk, hogy alakul a helyzet... pusztán elméletileg, nekem sincs a kedvem ellenére, hogy ne verekedéssel hanem kereskedéssel érjünk célt... Bár megmondván őszintén, a sikerben nem bízom. Én azt hiszem, egy efféle Szellőjáró irtó sokat érhet, egyszerűen amiatt, mert minden sokat ér, amiből kevés van. Még talán működhetne is a dolog, ha minden Szellőjáró a király tulajdonában volna, de biztos hogy ez nem úgy van. Aztán meg, az se nagyon lehet érdeke mindenkinek, hogy okvetlenül legyen trónörökös.
—De, ez az utóbbi majdnem mindenkinek érdeke. Ugyanis talán fél évszázada volt egy iszonyatos belháború, egy trónviszály, ami jócskán megtépázta a nemesség sorait. Gyakorlatilag az ország nemességének kétharmada elpusztult akkor. De a köznépből is meghaltak sokan, a lakosság bő egyharmada. Aztán alig ért véget a háború, kitört egy óriási járvány, ami a maradék lakosság több mint felét a sírba küldte, és a maradék nemességre is ugyanez vonatkozott, gyakorlatilag tehát most az van hogy az országban alig harmadannyi közember él, mint fél évszázaddal ezelőtt, ami meg a nemességet illeti, tizedannyian is alig maradtak. Amennyiben a mostani királynak nem születik gyermeke, természetesen törvényes fiúutód aki teljes joggal tarthat igényt majdan a trónra, akkor megint kitör egy trónviszály, ez előre tudható, és ez senkinek se lesz jó, mert megint iszonyatos veszteségeket okoz majd az országnak, lehet hogy annyit hogy a végén ország nem is marad, mert meghódítja azt valamelyik szomszédos nép. Ez senkinek se jó, ezt igazából senki se akarja, holott be fog következni, mert ha a király utód nélkül hal meg, akkor egyik nemesi klán se fog bízni a másikban, nem akarja majd hogy abból kerüljön ki az új király... sokkal jobb volna ha a királynak lenne törvényes utóda, mindenki ezért drukkol most.
—Hm... Hát, majd meglátjuk... eleve, az hogy az a vákuumos segédeszköz esetleg életet lehet a király micsodájába, még nem garancia rá, hogy lesz utódja is... Na mindegy, ez még úgyis távolabb van, mert gondolom nem ebben a városban lakik a király ami felé megyünk, ugye?
—Persze hogy nem, ő a fővárosban lakik, a tengerparton.
—Na jó, akkor ez valóban odébb van, most... Hohó, úgy látom, Csini már jön is vissza! Pedig nem is vártam őt ilyen hamarra! Csak nincs valami baj?!
	A szárnyas leány olyan elképesztő sebességgel közeledett, zuhanórepülésben, ami Vé szerint egy gyakorlott ragadozómadárnak is becsületére vált volna. Mégsem csapódott a földnek, pompás technikával húsz centire a talaj fölött újra felfelé kanyarodott egy icipicit, szárnyait valahogy úgy mozdította hogy fékezze a sebességét, és Vétől alig két méterre elegánsan az útra ereszkedett. Vé máris ugrott hozzá és átölelte.
—Nem esett bajod?!
—Nekem nem...
—Hát akkor kinek?!
—Hát, szerintem épp valami ünnep van a városban. És a nagy teret, amit különben ismerek is abból az időből amikor még itt éltem, azt körbekerítették, minden tele van morikkal arrafelé, és, és... és vannak ott mindenféle vadállatok, de egy Mennydörgő is!
—Az a kislány, amelyik...
—Nem, nem, dehogyis, ez egy másik Mennydörgő, egy felnőtt! De nagyon ramaty állapotban van, azt hiszem ti így mondanátok ezt róla. Csapzott, szerintem jól lelocsolták vízzel, sőt, biztos is hogy nemcsak azt tették vele hanem belenyomták a vízbe sokáig, hogy ne tudjon repülni... de különben is már támolyog, nagyon gyenge, és véres is. Szóval, szerintem ott most az megy hogy állatviadalokat tartanak, és őt is az egyik állatnak tartják... vadállatnak... mondjuk, ezt illetően hajlamos vagyok egyetérteni a morikkal... bár akadnak ott nemcsak vadállatok hullái de mori tetemek is, láttam a magasból. És már jóideje folyhat ez a szórakozás, mert sokfelé máglyák vannak rakva, amiken hullákat égetnek. Számos vadállat tetemét, de akadnak ott mori hullák is a máglyákon. És láttam ott három Szellőjárót is, bár ők nem a vadállatok közt voltak hanem máshol, a nézők közt, és meg mernék rá esküdni hogy az egyikük az anyukám! Tudjátok, felismertem őt a tollai mintája alapján...
—Igyekezzünk! - vágta rá azonnal Vé. —Nincs semmi ellenség az úton vagy a közelében?
—Nem, semmi, még járókelő is alig... de ugye ha megmented azt a Mennydörgőt, nem engeded hogy bántson engem?
—Persze hogy nem. Különben is kimerült, te mondtad.
—De később...
—Na de hiszen ez is neked köszönheti az életét, mert te szóltál nekünk róla!
—Mindenképp arrafelé mentetek.
—Ez igaz, de simán megtehetted volna hogy nem repülsz vissza hozzánk azonnal, hanem még nézelődöl ott egy darabig, megvárod amíg azt a Mennydörgőt megölik, s azután jössz vissza hozzánk. Ám te nem ezt tetted, hanem siettél hozzánk, hogy ő is megmeneküljön! Azaz, neked köszönheti az életét!
—Hm, ez igaz! - derült fel Csini arca.
—Na látod, egy felnőtt Mennydörgő is a barátod lesz, fel a fejjel, csudajó érzés lesz, ha ennyi rémületes szörnyeteg vigyáz rá hogy bajod ne essék!
—Igyekszem bízni benne hogy így lesz. Bevallom azonban, nagyon félek tőlük.
—Szerintem e pillanatokban ő is fél, és nem is kicsit... Siessünk, nem szeretném ha megölnék alig pár perccel az érkezésünk előtt! Ha nem bírod a tempót gyalog, repülj!
—Ugyan már, most nem vagyok fáradt, és mi Szellőjárók képesek vagyunk gyorsan szedni a lábunkat, elvégre többnyire úgy szállunk a magasba hogy szaladunk előtte egy kicsit. Legalábbis sima talajon.
—De hosszú időn át?
—Ne aggódj drágám, ha fáradt leszek majd szólok vagy valóban repülni kezdek. Egyelőre élvezem hogy melletted lehetek.

	Ahogy haladtak előre, a város közelében már találkoztak mori járókelőkkel. Elég kevéssel, vélhetőleg amiatt mert a lakosság többsége a nagy látványosságot ment megnézni már korábban. De akadtak azért belőlük az úton is, és ezek nem győztek álmélkodni a fényes, szemlátomást hihetetlenül előkelő társaságon! Akik még ráadásul óriások is voltak. Vagy legalábbis majdnem-óriások, mert még a leggyengébb ember is magasabb volt legkevesebb egy fejjel a leghórihorgasabb mori férfinál is, emellé pedig még kifejezetten vaskosnak, erőtől duzzadónak is néztek ki. Sőt, igazából még a köztük levő egyetlen nő, Nina is magasabb volt mint bármely mori férfi, és gyengébbnek se tűnt amazoknál. No persze, hiszen olyan nőről van szó aki az önvédelmi sportok megszállottja... bár egy közönséges, nem-sportos embernővel se lett volna bölcs dolog kikezdenie egy megtermett mori férfinak se, mert legalábbis kérdéses lett volna a siker. És még ha legyőzi is azt az embernőt, könnyedén kaphatott volna tőle olyan sérüléseket, melyek miatt aztán örökre nyomorék marad, szóval nem érte volna meg neki a dolog.
	Volt tehát mit bámulnia a járókelőknek: óriások népe közelít, ahol még maga a nő is óriás! Illetve, Tumma természetesen nem, de nála már első pillantásra látszott hogy nem ezeknek a népébe tartozik, tehát nyilván amolyan tolmács-féle lesz csak... s ebben nem is tévedtek. No igen, de ahhoz képest micsoda szemkápráztató gazdagsággal öltözött ki! Csupa arany a gúnyája! Elképesztő! Hiszen ezek nemcsak óriások, de sokszoros milliomosok is! Sőt, hiszen úgy egyébként is, messzire ordít hogy a ruházatuk az aranytól eltekintve is elképesztően drága és finom, és a fegyvereik is micsoda mesterremekek...
	Természetesen mindenki aki látta őket, arra gondolt, ezek valami távoli ország követsége lehetnek. Nos, végeredményben nem is tévedtek sokat, ami a lényeget illeti.
	Meg kell mondani azonban, a legjobban mégis az döbbentette meg őket, hogy ezen óriások közt ott láthatják Csinit is. Ez amiatt volt döbbenetes, mert Csini szemlátomást nem festett úgy, mint aki rabszolga! Nemcsak hogy megláncolva nem volt, ami még hagyján lett volna, de csodálatos és teljes tollruhában pompázhatott, messzire látszott, hogy ép minden egyes tolla, nincs egyik se levágva, azaz akármikor elrepülhetne! De nem repül el... Sőt, még ő is visel valamiféle ékszereket!
	Csini természetesen semmiféle ékszert nem viselt, de akik látták őt, ékszernek hitték a homlokán és mellkasán hordott kis kamerákat.
	Aki csak látta e társaságot, megtorpant, és óvatosan félrehúzódott az útjukból, biztonságosnak tartott távolba. Ilyen előkelően kiöltözött valakiknek nem ajánlatos felkelteni a haragját, egyébként se, hát még akkor, ha legkevesebb másfélszer erősebbnek tetszenek, mint az akire megharagszanak...
	És meg se szólaltak inkább, volt azonban nem is egy nézelődő aki mélyen meghajolt. Persze hogy nem szóltak, nagy az esély rá hogy úgyse értenék a nyelvüket, de meg ha értik is, más se hiányzik mint hogy megsértődjenek valamiért, akár csak amiatt is mert félreértenek valamit, s máris kész a baj...
	Beértek aztán hőseink a városba. Egészen olyannak tűnt, mint bármely középkori, emberi város, Vé ismeretei alapján. Az egyetlen különbség csak az volt, hogy lovakat sehol se lehetett látni, nyilván mert az az állatfaj nem élt e bolygón. Látott azonban hatalmas hernyóféleségeket, hat, nyolc, tíz vagy még több lábbal, nyilván különböző fajokhoz tartoztak, ezek teste jó szőrös volt, bírták a hideget, ezen állatokat teherhordásra használták a morik, de akár rájuk is ültek. Tumma azonnal mondta is nekik, hogy ezek az állatok hihetetlenül erősek, képesek kétszer annyi terhet is elcipelni mint a saját súlyuk, ellenben lassúak, nem tudnak gyorsabban haladni még teher nélkül se, mint egy gyalogos mori, ha kényelmesen baktat. Ellenben nemcsak teherhordásra használják e hernyókat, hanem a szőrüket is időről-időre lenyírják, és mindenfélét készítenek belőle, főleg azonban ruhákat, bundákat, mert kiváló hőszigetelő.
—Bár aggódom a Mennydörgőért - szólt Vé - de előbb akkor is Tumma apjáért megyünk! Vezess drágám! - nézett a feleségére.
—Akkor máris forduljunk be itt balra. De megkérdezhetem, miért döntöttél így?
—Ellenzed talán?
—Jaj, dehogyis, sőt...! De érdekelnek a szempontjaid.
—Egyszerűen amiatt, mert úgy vélem ha most sokan vannak azon az ünnepségen vagy minek nevezzem, akkor kevesebben figyelnek ránk. Kevesebben őrzik apádat is...
—Mielőtt elszöktem a mori férjemtől, senki nem őrizte őt, csak a várost volt tilos elhagynia. Az őrök feltartóztatták volna. De amúgy is, ha látják hogy készülődik, valaki elszaladt volna beárulni őt a papoknál. Nem hiszem, hogy most is bárki őrizné őt, már ha él egyáltalán.

	Hát valóban senki nem őrizte Tumma apukáját a házában... mert nem is volt a házában. Szép ház volt ez a középkori fogalmak szerint, Tumma fel is ismerte, és azt mondta nem sokat változott amióta utoljára látta... Épp csak teljesen más emberek laktak már benne! Felismerte amúgy a lakókat is, korábban egy másik utcában laktak, sokkal szerényebb körülmények közt. Sőt, amikor az ajtót megzörgette és ajtót nyitottak, az új lakó is felismerte Tummát, hiába hogy a leány ennyire fényesen kiöltözködött. Az ajtóban egy Tummánál idősebb de nem öreg csak középkorú mori nő állt, egy pillanatig csak nézett elképedve Tummára, majd így kiáltott fel:
—Tumma, hát te...?! Hiszen te... és egyáltalán... Hű de jól megy neked, de meggazdagodtál! És kik ezek mögötted?!
	Tumma meglepetése se volt kisebb, ő természetesen édesapjára számított, netán valami papra vagy katonára rosszabb esetben, de már rájuk is csak alig-alig. És nem számított arra se, hogy felismerik, pláne első pillantásra.
—Hát én... szóval, ez hosszú történet hogy mi lett velem... de annyiból igazad van hogy jól megy most nekem, nagy szerencse ért... ez azonban most nem fontos. Édesapámat keresem, hozzá jöttem, mondd kérlek, merre találhatom?
—Hát ő... - és a mori nő elhallgatott, nagyot nyelt, végignézett újra Tumma emberkísérőin, Csinin egy picit tovább is elidőzött a pillantása... - nos, ő - kezdte újra, majd másodszor is elhallgatott és ismét az embereket vette szemügyre, ezúttal azonban főleg Vét, aki olyan szorosan állt Tumma mellett hogy lehetetlen volt nem arra gondolni, hogy a nőhöz meleg érzelmek fűzik. —Szóval, szóval, ő...
—Nyögd már ki kérlek! Csak nem halt meg?!
—Egyelőre még nem... Legalábbis azt hiszem... Figyelj, kössünk egy üzletet, jó?!
—Üzletet?! Miről beszélsz hogy áldjanak meg az istenek, én nem üzletelni jöttem, és a társaim se kereskedők, ha nem látnád egy igen gazdag távoli ország követsége várakozik a házad előtt - bár eddig azt hittem ez apám háza - és semmiképp se illendő őket megvárakoztatni a magánügyem miatt, mert én csak a tolmácsuk vagyok! Megkértem őket hogy ha már úgyis erre járnak, hadd köszönthessem jóapámat kit régen nem láttam, ők ebbe kegyesen beleegyeztek, de szó sem lehet holmi üzletről, meg alkudozásról...! És nincs is szükségünk semmire se.
—Nem, nem, persze hogy nem, nem is olyan üzletre gondoltam, hogy... de nézd Tumma, hiszen ismersz engem, tudod hogy sose voltam rossz viszonyban veletek, és hát... neked olyan jól megy most...
—Ha jól sejtem, pénzt kérnél.
—Hát végeredményben...
—Figyelj, nekünk tényleg nagyon kevés az időnk! Legalábbis az én időm. Tehát jobban teszed hogy ha minden felesleges udvariaskodás nélkül azonnal a képembe vágod hogy mit szeretnél, még akkor is ha más körülmények közt én magam is goromba modornak tartanám azt. Ez azonban, mint láthatod kísérőimen is, egészen rendkívüli helyzet! Jelenleg az időnk nagyon drága. Minden elpocsékolt pillanatunkat tehát bízvást olybá tekintheted, mint ami azon összeget csökkenti melyet különben esetleg megkaphatnál tőlünk - már ha egyáltalán van erre valami kicsinyke remény is, mert nem hiszem hogy volna bármid is amiért fizetni óhajtanánk! Hacsak természetesen, meg nem mondod hol van most édesapám.
—Ezt nem tudom, erről fogalmam sincs! - vágta rá a nő azonnal, a kelleténél is hangosabban. Tumma azonban észrevette hogy egy aprócskát kacsintott felé. —De nem akarok udvariatlan lenni, veled se de pláne az előkelő kísérőiddel szemben, kérhetem hogy beljebb lépjetek a házba, legalább a belső udvarba? Nem fogjátok megbánni, van finom italom is ami felüdít benneteket...
—Persze, arról lehet szó hogy beljebb menjünk, idekint úgyis hideg van.
	Kitárult a kapu még sokkal szélesebbre, s ők beléptek. Aztán a kapu újra bezáródott, s amikor kintről már senki nem láthatta őket, a nő Tumma füléhez hajolt, de még így is csak suttogni mert:
—Megbízom benned, nem alkudozom, megmondom előre hogy mit tudok, és reménykedem a jóindulatodban! Apádat elvittték a Szentségi Gárdisták, ezelőtt úgy két héttel! Nem tudom hogy hová. Persze az sejthető hogy börtönben van... Én meg a családom pedig úgy kerültünk ide a házadba, hogy a papság elárverezte, és mi megvettük. Ebből már sejthető is, hogy apádnak semmi reménye, mert ha volna rá remény hogy elengedik, nem árverezik el a házát is...
—De miért?! Hiszen megtagadta azokat a tanokat, hogy...
—Nem arról van szó. Miattad vitték el, elsősorban. A férjed megvádolta apádat hogy biztos ő segített neked valamiképpen, abban, hogy elszökhess. És így aztán apádat megvádolták olyasmivel hogy erkölcstelenségre buzdítás, a családi állapot erőszakos megváltoztatása, meg mindenféle más effélék, nem tudom mindet, nem vagyok én ügyvéd... de volt a vádak közt olyan is hogy szentséggyalázás, ez önmagában elég a máglyahalálhoz! És ezzel amiatt vádolták, mert a házasság ugye szentség, amikor tehát ő segített neked hogy elszökhess a férjed mellől, akkor ezzel meggyalázta a házasság szentségét...
—De hiszen ő tényleg nem segített nekem semmit, nem is tudott róla, hogy én...!
—Az már mindegy, a lényeg hogy ezzel vádolták meg, ez jó ürügy is volt biztos hiszen már régóta pikkeltek rá a szentatyák... Bár, azt tudod ugye hogy nekik nincs is nagyon szükségük ürügyre... Szóval, most szerintem épp börtönben van. Hacsak nem épp e pillanatokban végzik ki...
—Miért épp most?
—Mert szerintem azért is vették ennyire komolyan ezt a vádat ellene, mert te talán nem tudod ha az elmúlt években másik országban éltél, de pár hónapja megint itt egy nagy járvány, és az atyák azt mondták, ez isten büntetése a nép erkölcstelenségeiért és hitbeli lanyhasága miatt! Szóval most mindenkit kivégeznek aki kicsit is gyanús. Végeredményben lehet hogy akkor is kivégezték volna apádat, ha te nem szöksz el, tehát nem érdemes nagyon vádolnod magadat. Különben is úgy tűnik, bizonyos értelemben nagyonis megérte elszöknöd, megcsináltad a szerencsédet az biztos is...! - és újra végigmérte Tumma aranyruháját egy irigykedő sóhaj kíséretében. Ez Tumma figyelmét se kerülte el. Benyúlt a zsebébe, és előhúzott onnan egy jó marék aranypénzt, és anélkül hogy megszámolta volna, a nő kezébe nyomta.
—Tessék, csak hogy bővebben peregjen a nyelved! Halljuk, miért is épp most akarnák apámat kivégezni?
—Nem mondtam hogy biztos épp most, de már reggeltől tart a mulatság a főtéren, ahol... hát, ők úgy hívják hogy „erkölcstisztasági bemutatókat” tartanak... sőt, már két napja tart, tehát nem is ma kezdődött! De nemcsak eretnekeket végeznek ki, hanem hadifoglyokat is, meg veszélyes vadállatokat, ezeket többnyire úgy, hogy az eretnekek ellen uszítják, így valóban látványos is az egész, a férjem is elment oda megnézni, én is csak amiatt maradtam mert valaki kell hogy őrizze a házat... Lehet hogy apádra is sor kerül ott ma vagy holnap, vagy azután, mert egy egész hetesre tervezik az ünnepségsorozatot, aminek hála megtisztítják a lakosságot a gyanús elemektől...
—Azonnal odamegyünk mi is!
—Csak egy pillanatra várj még, kérlek...
—Sok pénzt adtam. - felelte Tumma azonnal, megsejtve mi jár a nő fejében. Akinek a viselkedésén amúgy nem is csodálkozott, hiszen ismerte jól korábbról. Nem volt ez az asszonyság gonosz vagy rosszindulatú, még bigott vallásos sem, bár hívő azért olyan „átlagos” módon. Az azonban biztos, hogy kevesen voltak nála kapzsibbak...
—Persze, persze... elismerem hogy adtál pénzt... de ez a ház nagyon sokba került... Nagy kölcsönt kellett felvennünk rá... és, és... és az az igazság hogy az én bolond férjem, hogy csapna bele a mennykő...
—Elkockázta a család vagyonát?
—Nem, de olyasmit tett ami alig jobb annál... még azelőtt hogy apádat elvitték volna a papok, úgy gondolta, csinál egy jó üzletet: egy gazdag nemesúr meghalt, és csak egy távoli rokona élt, aki megörökölte a nemesi címet és a vagyont. És az öröklött holmik közt talált egy Szellőjáró kislányt, tehát egy olyasfélét mint ez itt ni - bökött a fejével Csini felé - aki neki nem kellett mert... mit tudom én miért nem, nem tetszett neki talán, mondjuk érthető mert elég ramaty állapotban volt már akkor is... mindegy, szóval meghirdette hogy eladja. És a férjem megvette, mert úgy gondolta, majd jól feltáplálja és eladja busás haszonnal ha megnő. De ebből nem lett semmi, mert az a nyomorult enni se akar, amit meg beletömünk erőszakkal, azt kihányja... de nem is ez a legnagyobb baj vele, bánná a csuda, máskülönben még így is eladhatnánk, és csak kevés veszteségünk volna miatta, ha egyáltalán bármi is. De most senki nem venné meg tőlünk, mert a papok elrendelték hogy az összes Szellőjárót be kell szolgáltatni mindenkinek az országban, egyetlen hónapon belül, aki nem így tesz azt egyházi bíróság elé állítják... Azt meg senki nem akarja ugye. A papok szerint a Szellőjárók tartása erkölcstelenség, mert épp olyan, mintha valaki egy állattal párosodna.
—Ki akarják végezni őket?!
—Fogalmam sincs mit akarnak velük, nem mondták, de végülis miért ne végezhetnék őket ki, sok haszon úgysincs belőlük... Feleslegesek, nekem is ez a véleményem... Bár az is igaz, ettől még minek kivégezni őket, elég lenne megmondani nekik hogy menjenek a fenébe, elengedjük őket, repüljenek el, elég lenne annyi hogy hagyni hogy kinőjenek a tollaik és biztos is hogy boldogan elrepülnének, soha vissza nem is jönnének... szóval valóban nem értem miért kéne kivégezni őket, mire ez a nagy felhajtás, de nem is biztos hogy ezt akarják tenni velük... Na de érted remélem, most így senki nem venné meg tőlünk azt a Szellőjáró kislányt, mert minek is, ha egy hónapon belül oda kell adja ingyen a papoknak, az én hülye férjem miatt most óriási a veszteségünk...
—Nem tudhatta előre.
—Persze hogy nem, de ez engem nem vígasztal, és épp most amikor úgyis nagy az adósságunk a házra...
—Azt akarod hogy vegyük meg tőled mi?
—Miért is ne, tőletek biztos nem merik elkobozni a papok... És gondold csak el hogy milyen jól érzi majd magát emellett - intett Csini felé megint - akiről messzire ordít hogy remek élete van nálatok...
	E szavak hallatán Csini, aki természetesen értette a mori nyelvet, bólogatni kezdett. Ám ekkor Vé, aki maga viszont nem értett moriul de megbízott Tummában, így szólt Csinihez embernyelven:
—Csini, most kérlek meg ne szólalj akármiről legyen is szó, bízz mindent Tummára!
	Csini megint bólintott, hang nélkül, de most Vé felé.
—Jó. - válaszolta a nőnek Tumma. —Gyerünk, mutasd, merre van! Sőt, ne húzzuk ezzel se az időt, egyszerűen hívd ide és kész. És mondd, mennyit kérsz érte!
—Hát hívni nem érdemes mert bevallom, lábra se tud már állni, vagy legalábbis alig, de idehozhatom.
—Mit műveltél vele hogy így tönkretetted?!
—Én aztán semmit, ritka nyomorult szerencsétlenség volt már akkor is amikor a férjem megvette, esküszöm én egy ujjal se nyúltam hozzá, kérdezd csak meg őt magát ha nekem nem hiszel... de különben is minek erről vitatkozni, azt mondtad siettek, csak add a pénzt én meg adom őt és már viheted is, én csak örülök ha megszabadulok tőle...
—Akkor mondd már az árat!
—A férjem hatszáz aranyért vette... én odaadom már négyszázért is... - és a nő kétes tisztaságú marka Tumma orra elé tolakodott. Csuklója még remegett is az idegességtől. Vagy talán a sóvárságtól...
—Hát ennyire rossz bőrben van hogy előre kéred a pénzt, mert félsz hogy ha meglátjuk, nem fizetlek ki?
—Mit tudom én milyen bőrben van, napok óta nem is láttam, a kis cselédlány gondozza... de engem nem is érdekel, púp a hátamon, ezerszer elátkoztam már a férjem idióta ötletét hogy megvette, túl akarok lenni az egészen hogy ne legyen több álmatlan éjszakám miatta... Add már a pénzt kérlek, neked ez semmiség, te most dúsgazdag vagy, és jót tennél vele amiatt is mert nem lenne több veszekedés köztem meg a férjem közt se, mert én nem tudom ám befogni a számat, ismersz, én olyan vagyok ám hogy megmondom ami a szívemen ül, de a férjem egyszer úgyis agyonver érte ha még tovább teszem neki a szemrehányást emiatt, szóval ha most kifizetsz azzal talán az életemet mented meg... De hogy ő milyen ostoba tahó volt, ó hogy mekkora állat, hát igen bevallom félek hogy nem fizetsz ki ha meglátod, még ha legalább a szebbiket vette volna meg az én hülye férjem, persze az is igaz hogy az drágább is volt, de így...
—Hogy mi?! Kettő volt belőlük?!
—Igen, azaz nem, mert három is volt, testvérek, két kislány meg egy kisfiú. És az én hülye férjem a leggirnyóbbat vette meg...
—Na figyelj ide, négyszázat mondtál?
—Igen, igen, igen...!
—De a férjed hatszázért vette?
—Igen, annyiért, de kérlek ne alkudj mert nagy az adósságunk a...
—És ha mégse négyszázat adnék hanem mind a hatszázat?
—Hogy...?!
—Jól hallottad. Odaadom mind a hatszázat neked. És most, előre. De ha meg akarod csinálni a szerencsédet, akkor amint idehoztad nekünk azt a kislányt, szeded a lábadat és e hatszáz arannyal a kezedben amilyen gyorsan csak tudod felkutatod azokat, akik a másik két Szellőjáró gyereket megvették akkor! Talán még megvannak náluk, hiszen azt mondtad ez nemrég történt. Gondolom most ők is eszik a kefét a mérgükben hogy milyen idióták voltak mert kiadták a sok pénzt, s erre most nemcsak a nyakukon marad a portéka, de hamarosan el is kobozzák tőlük a papok! Te meg csak ne szólj nekik semmit rólunk, énrólam meg aztán pláne hogy semmit, tégy úgy mintha hülye volnál aki még semmit nem hallott róla hogy a Szellőjárókat oda kell adni a papoknak, csak menj oda hozzájuk úgy mint aki csupán látogatóba jött, és érdeklődjél hogy az ő Szellőjáró gyerekük nem beteg-e, nem nagyon búskomor-e, te tulajdonképpen csak tanácsot szeretnél kérni tőlük miként lehetne felvidítani a te kis édeskédet aki oly magányos... Holtbiztos, pillanatokon belül felajánlják neked hogy vedd meg az ő Szellőjárójukat, mert az milyen jó lesz a tiednek hiszen akkor többé nem lesz magányos! Biztos hogy most potom pénzért megveheted őket ha ügyes vagy! Már ötven aranyért sőt kevesebbért is! És pár nap múlva mi újra idelátogatunk hozzád, s ha megszerezted őket, fizetünk darabjáért négyszáz aranyat! Sőt, ne mondd hogy rossz vagyok hozzád, kerek ötszázat! Remélem ugyanis, jobb állapotban lesznek! De akármilyenben legyenek is, megvesszük! Sőt, ha netán még e kettőn felül is tudnál szerezni Szellőjárókat, azokat is megvesszük, mindet, kivétel nélkül, férfit is és nőt is, ugyanennyiért, illetve a felnőttekért még többet is fizetünk, azokért nyolcszázat! Minden mennyiségben vevők vagyunk Szellőjárókra, megvesszük még azt is amelyik nagyon öreg vagy nagyon csúnya, azt is amelyik nyomorék netán, akkor is ha beteg, ha lusta, ha akármilyen! Nem tudsz annyi Szellőjárót hozni, hogy meg ne vegyük mindet! Szóval ha irigyeltél engem mert megcsináltam a szerencsémet, akkor itt a lehetőség hogy megcsináld te is életed nagy üzletét, látod még hasznodra is válik hogy találkoztál velem! Szerencsét hozok neked!
—Hálásan köszönöm, hálásan...
—Tényleg sietünk, ne hálálkodj, ne húzd az időt, hozd a kislányt és mi már itt se vagyunk, te meg loholj a másik kettőért!

	A mori asszony olyan gyorsan igyekezett kielégíteni gazdag vendégei kívánságát, hogy nem is kísérletezett azzal, tud-e járni a Szellőjáró kislány, egyszerűen karjaiba kapta és már vitte is Tumma elé személyesen. A kislányt aztán Vé emelte át a maga karjaiba. A leány valóban nagyon rosszul festett, tollai fakók voltak, töredezettek, és az egész leány biztos hogy nem nyomott többet mint három kiló, sőt kettőt is alig, ami még egy daliásabb tyúk számára se lett volna sok, nemhogy egy akkora lénynek, aki méretben megközelíti egy fejletlenebb ember-tinédzser nagyságát!
	És alig lélegzett, sőt a szemét se nyitotta ki.
—Ne haragudjatok rám, nem énmiattam néz ki így! - mondta gyorsan a mori nő, majd így szólt:
—Azonnal megyek a többit felkutatni, ha kéne valami netán, kérjétek nyugodtan a cselédemtől, megmondtam neki hogy tinektek itt mindent szabad, megbecsült vendégeim vagytok! - azzal már csapódott is mögötte a kapu, és elviharzott.
	Csini természetesen azonnal a kislány fölé hajolt és megvizsgálta.
—Szerintem egyszerűen annyi a baja, hogy éhezik és kész. Nyilván amikor az az új nemesúr megörökölte a mindent, s a mindennel együtt őt is, nem törődött vele, és becsukta valami sötét helyre ahol annyi napfény se érte mint egyébként. És a fényhiányt a fajunkban különösen épp a gyerekek viselik nehezen. Hiszen kéne a növekedéshez...
—Szerencsére ezen máris segíthetünk valamennyit. - mondta Vé. —Hoztunk elvégre UV lámpát... - azzal bekapcsolta azt, és betette a kislány hóna alá, betakargatva azt teljesen a szárnyaival, hogy a lámpa ki ne essen, és hogy egyetlen sugárfoszlánya se vesszen kárba. —Ez csak ideiglenes megoldás, igazából majd a kvarclámpák gyógyítják meg, az űrhajóban. Azonnal alá kell fektetni amint oda lett víve.
—Visszamegyünk? - kérdezte aggódva Tumma.
—Nem. Nem mind. Tizen közülünk igen, ők viszik a gyermeket. Amiatt mennek vissza ennyien, hogy senki ne merje őket megtámadni. Aztán hogy leadták a kislányt Pucsakacinak, jöhetnek újra a városba hogy csatlakozzanak hozzánk. Útközben állandó rádiókapcsolatban leszünk. Én azonban nem megyek vissza velük, én azonnal megyek tovább a „mulatságra”, a piactérre, veled együtt! Jó az esély rá ugyanis, hogy ott lesz az apukád. Meg Csini anyukája is ugyebár. Tehát, ti viszitek vissza a kislányt... - nézett a társaira, és kijelölte a visszatérőket.
	Ebben a pillanatban előlépett a kis mori cselédlány, és alázatosan hajlongani kezdett.
—Szolgálhatok esetleg valamivel uraságaitoknak? - kérdezte.
—Nem, semmivel se, köszönjük szépen. - válaszolta Tumma udvariasan. —Máris indulunk!
—Kérlek nagyságos asszonyom... már ha meg nem sértelek e megszólítással, mert nem tudom mi a rangod...
—Ne aggódj emiatt, nyugodtan mondd csak hogy Tumma, hiszen te is ismersz engem korábbról, ha a gazdaasszonyod felismert, biztos hogy te is felismertél. Attól hogy gazdagabb lettem, nem lettem felvágósabb.
—Köszönöm szépen a jóindulatodat, de ugye ezt nem tudhattam előre... szóval, én csak meg szeretném kérdezni, másnak is fizetnétek ennyi sokat Szellőjárókért?
—Persze, tudsz talán eladókról?
—Hát ha nem is eladókról... de igen, tudok. De tényleg nagyon rossz bőrben vannak...
—Semmi baj, nekünk akkor is kellenek. Ki a gazdájuk?
—Senki, vagy ha úgy tetszik hát én magam... Mert az úgy volt hogy épp tegnap ahogy ott jártam a... mindegy, szóval ez az esemény nem ma kezdődött el, és ami vadállatokat megölnek, meg az eretnekek hulláit is, csak bedobálják egy nagy gödörbe, amire majd földet kaparnak ha mindennek vége lesz... És én meg arra jártam...
—Mert?
—Az most mindegy hogy miért... de arra jártam, és láttam ott pár Szellőjárót is. Tucatnyit is... és öten még életben voltak. Két férfi és három nő. Szerintem nagy szerencséjük volt mert csak elájultak, de aztán magukhoz tértek... És én később éjszaka visszamentem és mindet elhoztam...
—Ide?
—Igen, de a gazdaasszonyom nem tud róla... Felvittem őket a lapostetőre, oda az úrnő sosem szokott kimenni mert fél a magasságtól... és ott több a fény is a Szellőjáróknak, a hideg meg úgysem árt ezeknek... Én bevallom arra gondoltam, ha felgyógyulnak, talán sikerül velük valami üzletet kötnöm. Hogy hogyan azt nem tudom, de reméltem ha az úrnőm el tudja adni valahogy a magáét, ezt a kislányt, hátha lesz nagy szerencsém és sikerül akkor nekem is ezeken túladni, még ha kevés pénzért is, de az is tiszta haszon... ha meg nem gyógyulnak fel, hát semmi baj, nem vesztettem semmit, csak cipekedtem egy keveset, de ezek nem is olyan nehezek, nem volt hatalmas teher... bár, hát azért mégiscsak többször kellett fordulnom, szóval, én most azt remélem megjutalmazol érte... Bár tényleg iszonyatosan néznek ki, de még élnek... legalább ha pár aranyat adnál értük...
—Ha élnek, tartom a szavamat és megkapod mindazt amit az úrnődnek ígértem értük! Vezess! Azaz mit is beszélek, ez apám háza volt, tudom magam is, merre a tető... - és Tumma már szaporázta is a lépteit. És valóban, ott kint a lapostetőn feküdt mind az öt Szellőjáró. Csini azonnal odaugrott az egyik nőhöz és élesztgetni kezdte - mondta hogy ismeri, mert távoli rokona!
	Tényleg nagyon csúnyán helyben hagyták őket, nem akadt köztük olyan, akinek legalább egy csontja el ne tört volna, és tollaik közül is nagy csomók hiányzottak, némelyik helyen a bőr egy darabjával együtt tépték ki őket. De valóban: éltek még, mert lélegeztek!
—Kapjon mindenki kézbe egyet-egyet belőlük, és máris induljatok az űrhajóhoz! - vezényelte Vé. —Azt hiszem, jobb lesz ha Csini is veletek tart. Jó lesz ha elmagyarázza ezeknek amikor magukhoz tértek, hogy nálunk milyen jó. Különben is, attól tartok ha azon a viadalon vagy micsodán Szellőjárókat is ölnek, nem lenne neki biztonságos odamenni.
—Majd te megvédesz. Én bízom benned. - válaszolta a madárleány.
—Nem érted hogy veszélyes?
—De, értem, azért mondom hogy majd megvédesz. Hiszen csak akkor kell védeni valamit vagy valakit, ha veszély van!
—De a társaidnak szükségük van rád az űrhajóban, hogy elmondd nekik, hogy...
—Minek is, ráér, ők ott már biztonságban lesznek, még ha nem értenek is semmit. De lehetnek még Szellőjárók ott is ahová igyekszünk. Egy biztos hogy van, anyukám, mert felismertem!
—Értem én, de tényleg veszélyes lehet.
—De drágám, hiszen te biztattál nem is olyan rég arra, hogy bízzam benned, vagy nem?
	Vé nagyot sóhajtott.
—De hát nem félsz?
—Hogy is ne félnék, sosem titkoltam hogy gyáva vagyok, de akkor is félnék ha nélküled kéne visszatérnem az űrhajóba.
—De mások vigyáznának rád!
—De egyik se volna azonos veled.
—Tőlem is félsz.
—De nem úgy félek! Az egészen más! Te az én ragadozóm vagy. Te mondtad.
	Vé megint sóhajtott.
—Sosem fogom megérteni a nőket, még akkor se ha más fajba tartoznak... Jó, maradj velem ha ez a vágyad! A többiek máris induljanak! Gyorsan! Minden perc késlekedés végzetes lehet ezeknek a nyomorultaknak!
	Közben Tumma rengeteg pénzt számolt a kis cselédlány markába.
—Tessék, látod, kifizetem ahogy ígértem: öt Szellőjáró, az ötször nyolcszáz arany! Ami összesen négyezer! Igaz, amikor ennyit ígértem, abban a reményben voltam hogy jobb állapotban lesznek mint a kislány, holott ezek inkább rosszabb állapotban vannak, messze rosszabban, de értékelem a jólelkűségedet amiért egyáltalán eszedbe jutott megmenteni őket!
—Köszönöm, hálásan köszönöm, ó hogy milyen boldog vagyok... Hiszen... hiszen úgy lehet, máris gazdagabb vagyok a saját gazdaasszonyomnál...
—Ezt jobb ha nem hangoztatod, és eltitkolod a vagyonodat! Nem miatta, inkább mert hátha elmondja valakinek s akkor kirabolnak téged kicsikém...
—Persze, persze... nem mondom senkinek se... Ó, Tumma, hogy te milyen nagylelkű vagy... Én alig is reménykedtem benne hogy kapok darabjukért akár egy tucat aranyat is...
—De hiszen hallottad hogy mit mondtam a...
—Persze, persze, de hiszen én... én annyira se vagyok fontos személy mint az asszonyom... és... és a nagyurak mindig fukarok... de te valóban nem változtál meg attól hogy vagyonos lettél, igazad van, jólelkű maradtál...
—Életben is amiatt maradhattam csak, mert jólelkű voltam valakihez.
—Hogyhogy?!
—Ez nem tartozik rád, meg időnk sincs ahhoz hogy elmeséljem. Megyünk mi is! Ég veled!
—Várj kérlek! Esetleg... esetleg nem tarthatnék veled?! Hiszen tudod, hogy árva vagyok, senkinek nem hiányoznék, és boldogan lennék a szolgálód...
—És az úrnőd?
—Akármikor talál magának másik cselédlányt. Tele van a vidék koldusokkal amúgy is, de találhat nem koldust is bőven. Hiszen tudod.
—De miért akarod elhagyni, kegyetlenkedik talán veled?
—Cseppet se, igazából hálás lehetek a sorsnak amiért ilyen jó helyen vagyok cseléd, de... - és végignézett az „óriásokon”, azaz az embereken, ám semmi többet nem mondott.
	Tumma nagyot sóhajtott.
—Nem tőlem függ, hogy tarthatsz-e velünk.
—Akkor szólj kérlek annak, akitől függ!
—Mit mondhatnék neki, van fogalmad róla, hogy hány mori lány vagy akár fiú is tartana szívesen velünk?! És nemcsak koldusok meg cselédek! Értem én, hogy most megcsillant előtted egy gazdag élet reménye, de úgyse vihetünk mindenkit magunkkal, és a sok pénzzel amit kaptál, itt is gazdagon élhetsz. Azt meg még nem is tudod, ha egyáltalán befogadást nyernél is, mit kéne vállalnod érte.
—Visszaadom inkább a pénzt, csak tarthassak veletek! - és a leány már nyújtotta is a dagadozó pénzeszacskót, amiben a rengeteg pénz csörgött.
—Mit akar a kicsike? - kérdezte Vé.
	Tumma elmondta neki.
—Hm... Ília biztos nem örvendene egy újabb morinak a szigeten... Gondolom, te is boldogabb vagy, Tumma, ha te vagy az egyetlen mori feleségem... Mennyire ismered őt?
—Felületesen.
—Volt vele bármikor bármi baja a családodnak? Apádnak?
—Semmi.
—Mennyire vallásos?
—Fogalmam sincs, sosem beszéltem vele ilyesmiről. Már óvatosságból se. De az biztos hogy nagyon szeretne jönni, látom a tekintetéből is. Szerintem elkapta a sóvárgás a világlátásra. A Nagy Kalandra.
—Nő létére?
—Nem lehetetlen ám... Ahogy ki vagyok öltözve, ennek látványa olyan lehet neki mint egy Szellőjárónak ha majd meglátja Csini pompás tollait...
—Jó. - lélegzett Vé mélyet. —Van ebben a házban bármi olyasmi ami szentkép? Amit különleges tisztelettel kell illetni?
—Egészen biztosan.
—Helyes. Akkor most hadd kérdezzem meg férfitársaimat, van-e köztetek olyan, aki „bevállalná” ezt a helyes mori kislányt feleségnek?
—Én azonnal! - furakodott elő egy Zagri nevű férfi. Vé nem is csodálkozott a hamari jelentkezésén. Észrevette korábban is, hogy Zagri sóvár pillantásokkal méregeti az ő Tummáját... Persze hogy boldogan él az alkalommal, hogy megszerezhet a maga számára egy mori nőt, sőt, egy lányt aki még fiatalabb és szebb is mint az érett, középkorú Tumma!
—Tumma, kérdezd meg e lányt, hogy... előszöris, mi a neve?
—Licsi.
—Jó. Tehát, Licsi vállalja-e hogy Zagri felesége lesz! És tudasd vele hogy ennek az a következménye, hogy sosem lehet gyermeke. Ezzel legyen tisztában. És ha velünk tart, egy nagy szigeten fog majd élni, ahonnan soha el nem mehet.
	Licsi ezt boldogan vállalta, s már ugrott volna Zagri karjaiba, amikor Vé így szólt:
—Előbb még hátra van egy teszt. Tumma, nézz körül a házban, és hozz ide pár olyasmit ami a ti vallásotok szerint hatalmas szentség, és a papok megölnék azt aki meggyalázza őket!
	Kis idő múlva Tumma ott állt újra, pár szentképpel a kezében.
—Tedd le ide a földre! Licsi pedig akkor most bizonyítsa be, hogy mindenre hajlandó értünk. Mondd el neki, hogy mi nem hiszünk az ő vallásában, ha tehát hozzánk akar tartozni, be kell bizonyítsa hogy ő se hisz benne. Vetkőzzön le tehát alul, guggoljon e képek fölé, és pisilje le őket!
—És akkor komolyan veled tarthatok?! - kérdezte Tummát Licsi, kissé elsápadva.
—Úgy van.
—Megesküszöl rá?!
—Semmi értelme az eskümnek, hiszen meg is szeghetem. Döntsd el, bízol-e bennem!
—Benned még csak-csak, de ők...
—Aki e próbát kitalálta neked, ő, Vé, nem más mint a férjem. Ezek után benne is bízhatsz talán.
—Az más! - azzal Licsi máris tette amit kívántak tőle.
—Jól van, akkor mostantól e férfi felesége vagy, akit úgy hívnak hogy Zagri! - simogatta meg a leány fejét Vé.
—Csak ne dédelgesd őt, az én dolgom hogy simogassam, ő már az enyém, neked ott van Tumma! - ugrott elő Zagri, és féltékenyen a karjaiba zárta a kis cselédlányt. Úgy magához ölelte hogy annak elakadt a lélegzete, de nem bánta, inkább mosolygott.
—Adjam vissza a pénzt? - kérdezte, amikor kissé levegőhöz jutott.
—Felesleges, cipeld csak, valakinek azt is vinnie kell... csak annyit jegyezz meg, hogy az nem a te pénzed hanem a mienk. Nálunk ugyanis minden közös! - válaszolta Vé.
—Tényleg?! Ez IGAZ?!
—Nem mondanám, ha nem úgy volna.
—De hiszen... hiszen akkor én is közétek tartozok, ez tehát azt jelenti, hogy... hogy... mindaz a roppant gazdagság amit látok nálatok, az enyém is?!
—Sőt, az is amit nem látsz. Amit most láthatsz, az a gazdagságunknak egy szóra se érdemes töredéke csupán. Hihetetlen csodák birtokosai vagyunk.
	Licsi kissé elsápadt, és ezt kérdezte:
—Kik vagytok ti egyáltalán?!
—Most nincs időnk elmondani. Most csak annyi a dolgod hogy örülsz és bízol bennünk. Tumma, ahonnan e szentképeket hoztad a házból, oda tégy le légy oly kedves kétszer annyi pénzt mint amennyit szerinted ezek érhettek, nehogy azt mondja a hölgy hogy kiraboltuk... Aztán menjünk is gyorsan apádért! Zagri, újdonsült feleséged természetesen melletted haladjon, te vagy a felelős érte. Nem úgy hogy el ne szökjön, az ő dolga, szabad neki, de hogy baja ne történjen, illetve ne cselekedjék meggondolatlanságot.
—De nem érti még a nyelvünket! Én se az övét!
—Nem baj, Tumma megmondja neki hogy csak annyi a dolga hogy fogja be a száját, egy szót se szóljon, és tapadjon rád mint a kullancs.
	Tumma így tett.
—Azt mondta, megígéri hogy egy szót se fog szólni. Azt mondta, magától értetődő a számára, hogy mindenben engedelmeskednie kell neked, meg kell tegyen mindent amit mondasz neki, vagy amit én mondok, vagy bárki közületek. Pláne ha az a valaki az ő férje. Azt mondja, nem is merne ellenkezni, mert tudja hogy annak még jóesetben is az lenne a következménye, hogy itt hagynánk. Márpedig ő el akar jutni a mi országunkba... egyetlen kérdése van csak: mit tegyen ha valaki felismeri őt, ami egészen biztos hogy be fog következni, és kérdez tőle valamit? Elvégre az látszik az öltözékén, hogy ő nem közülünk való.
—Nagyon egyszerű: hacsak egy mód van rá, ekkor se szóljon egy szót se, legfeljebb udvariatlannak tartják majd, de ebből neki nem lehet semmi kára se, hiszen nem fog itt maradni. Ha netán mégis úgy érzi hogy valamiért válaszolnia kéne, akkor pedig mondja meg az igazat: őt egyszerűen feleségül kérte ez a deli vitéz aki a kezét fogja, ő meg habozás nélkül igent mondott neki, mert ki az a bolond aki szegény cselédlány létére hozzá ne menne egy gazdag követségben erre utazó külországi herceghez, nyilvánvaló hogy ekkora káprázatos szerencsét épeszű nő nem utasít vissza! Ha netán megkérdik mit tud róla, illetve rólunk, akkor is az igazat mondja: semmit, és ez még sok is mert annyit se! Ez az egész leánykérés percekkel ezelőtt történt, de ez őt nem zavarja, a lényeg hogy egészen biztos sokkal jobb élete lesz mint eddig volt, hiszen vőlegénye gazdagsága már az öltözetéről is messzire ordít. Ő olyan szép lány hogy első pillantásra megtetszett egy hercegnek, azt hitte eddig hogy ilyen csak a mesékben van de most íme, számára a mesék valósággá lettek, vele ez történt, semmi egyebet nem tud, de egyelőre ennyi elég is neki! Őt most nem is érdekli semmi más, ő most odáig van a boldogságtól, de különben se mer kérdezni semmit, mert jaj nehogy megharagítsa a vőlegényét és semmi se legyen a házasságból! Ennyit tehát elmondhat, másról egy szót se!
	Licsi élénken bólogatott, hogy persze, úgy lesz minden, különben meg amit Vé mondott erről az igaz is az utolsó szóig, ő éppen pontosan így érez!
	Sietve szaporázták eközben a lépteiket a nagy piactér felé, ahol az „ünnep” vagy „viadal” zajlott, Vé nem is volt egészen biztos benne, melyik szó a megfelelőbb az eseményre.
—Érdekes, hogy nemigen látok koldusokat. - mormogta.
—Csak mert biztos mind elmentek megnézni maguk is a mulatságot. - válaszolta Tumma.
—Persze, persze, igaz is... teljesen logikus, valóban! Messzire vagyunk még?
—Dehogy, perceken belül odaérünk.
—Hm... Azt hiszem, úgyse tudunk odafurakodni úgy, hogy ne keltsünk feltűnést, igaz-e?
—Jól látod.
—Hát ha pedig nem megy feltűnés nélkül, akkor a legjobb az, ha igyekszünk minél nagyobb feltűnést kelteni! Azaz, arra gondolok, hogy... szóval, egy előkelő kísérethez az illik, hogy legyenek zenészeik. Zeneszóval vonuljon ide meg oda. Tehát, Nina - fordult a velük levő egyetlen emberlányhoz - légy oly kedves és vedd elő a szintetizátorodat, elvégre ne cipeld hiába ha már magaddal hoztad, és kapcsold be csak úgy, hogy automatikusan játsszon valami vérpezsdítő indulót! Jó hangosat! Valami olyat, amit vélhetőleg ha akarnának se tudnának a morik lejátszani az ő zeneszerszámaikkal!
—Máris! - mosolygott a leány boldogan. Előhúzta a zenegépet a hátizsákjából, egy hevederrel az oldalára akasztotta, nyomkodott rajta valamit...
	S máris pokoli hangerővel harsant fel egy zeneszám. Ráadásul egy olyan, hogy még Tumma is összerezzent a hallatán, Licsi pedig tényleg falfehérre sápadt.
—Ez... ez... - hebegte Tumma.
—Természetesen direkt játszom épp ezt! - nevetett Nina. —Emlékszem, mesélted valamikor pár napja amikor ezt meghallottad, hogy ez nagyon félelmetes zeneszám, mert ebben olyan hangok vannak, amik benneteket irtó veszélyes vadállatok morgására emlékeztetnek... És persze nem csoda hogy vannak benne ilyen hangok, az a címe a zeneszámnak elvégre, hogy „Hajsza”...
—Az biztos hogy ilyen hihetetlenül mély hangokat mi valóban képtelenek vagyunk kiejteni, kiénekelni, és hangszereink sincsenek amik ezt tudják. De még vadállat se nagyon van ami ennyire mély hangon morog... csak hasonlóan legfeljebb!
—Szerintem csak jó, ha félnek tőlünk a morik... mármint, tudom hogy te is mori vagy bizonyos értelemben, de az ugye más. Most már te hozzánk tartozol.
	Annyi bizonyos hogy e zene a morik számára igazán félelmetes volt, Licsi is olyan sápadttá vált a hallatán, hogy Zagri, a férje nem győzte nyugtatgatni... Minthogy pedig egy szót se értettek egymás nyelvén, ez úgy ment hogy a válláig se érő leány fejét és tarkóját simogatta. De nem sokáig, mert Licsi inkább megragadta Zagri jobb kezét a saját jobb kezével, a melle előtt keresztbe téve azt, míg baljával Zagri derekát ölelte át, s így egészen hozzásimulva haladt tovább. Ezzel egészen nyilvánvalóan kimutatta, hogy ő már ehhez a „herceghez” tartozik...
	Kiderült aztán az is, maradtak azért morik a városban, mégse mindenki ment el a nagy ünnepségre... s nemcsak mert néha azért láttak járókelőket az utcákon, hanem mert a nagy zeneszóra az ablakokból is kukucskált ez-az, és elképedve meredtek az emberekre. Volt mit nézni, s nemcsak a külsejüket és nagyságukat, de azt is hogy ilyen muzsikaszóhoz egy több tucat játékosból álló zenekart illett volna látniuk - ehelyett egyetlen főt se láttak aki bármi általuk ismert zeneszerszámot kezelt volna!
	Nem mellékesen, ez a furcsa zenélés Licsit is elképesztette. Félve bátorkodott megkérdezni Tumát, hogy ez meg hogy is lehet egyáltalán?!
—Mondtam neked ugye kicsikém, hogy hamarosan roppant csodák közt fogsz élni...
—De hiszen ez boszorkányság!
—Ne beszélj már ilyen butaságot, verd ki ezt a fejedből de tüstént, ha nem akarod hogy megharagudjunk rád! Tudd meg, hogy hatalmas férjem szerint - és mindenki más szerint is akit itt látsz - boszorkányság egyszerűen nem létezik!
—Nem?!
—Nem.
—Nincsenek boszorkányok?!
—Nincsenek.
—De a papjaink szentül állítják, hogy boszorkányok igenis vannak!
—A papjaitok hazudnak. Vagy hülyék. Bár szerintem mindkettő igaz rájuk egyszerre.
—De hát akkor ez mi, ez a zene, mi ez ha nem boszorkányság?!
—Gondolkozz már, miért kéne ennek boszorkányságnak lennie?! Olyan lehetetlennek tartod talán, hogy ez egyszerűen csak közönséges varázslás és kész?!
—Va... varázslás...
—Bánod talán hogy varázslók közé kerültél?!
—É... én... én... nem... de... izé...
—Most még nem késő és elszaladhatsz ha neked ez nem tetszik, nem bántunk ha úgy döntesz, megígérem, de döntsd el gyorsan hogy akarsz-e továbbra is a társunk lenni, és figyelmeztetlek hogy tényleg gyorsan szaladj el ha neked ez nem tetszik, ha ugyanis soká maradsz velünk, kiteszed magadat annak az iszonyatos veszélynek, hogy te magad is ilyen varázslóvá leszel!
—Hogy... hogy micsoda?! Hogy én magam is...
—Naná, mit képzeltél, majd hagyjuk hogy munka nélkül lézengj?! Természetesen neked is ki kell venned a részedet mindenből! És minthogy nálunk senki se szereti az izmait fárasztani, inkább varázslatos gépekkel oldjuk meg a legtöbb dolgot. Neked tehát meg kell tanulnod a varázseszközeink kezelését. Vagy legalábbis sok efféle eszközét, ha nem is mindent. Gondolom az meg még előtted is világos, hogy aki varázseszközöket kezel, az varázsló, efelől vita se lehet ugyebár, ez a legbárgyúbb félkegyelmű számára is magától értetődő tény. Elvégre ki más is lehetne varázsló ha nem az, aki varázseszközöket kezel! Aki nem varázsló, az nem kezel varázseszközöket. Tényleg senki közönséges polgár nem kezel varázseszközöket, egészen biztos hogy te se ismersz egyetlen hétköznapi halandót se aki varázseszközöket kezel, tehát aki mégis varázseszközöket kezel, az holtbiztosan varázsló kell legyen. Tehát magad is varázsló leszel. Tényleg nem lehet másképp. Ezt egyszerűen nem fogod tudni megúszni, ez elkerülhetetlen, erre számíts! Ne mondd hogy nem szóltam neked róla jóelőre, ne engem szídj majd ha varázslóvá válsz, mert én figyelmeztettelek hogy ez vár rád! Muszáj, mert nem tartunk el ingyenélőket! Az biztos hogy napokon belül kapsz majd te is olyan eszközt amivel ilyen zenéket játszhatsz le. Az az eszköz nem pont így fog kinézni mint ez, de zenélni azért tud majd, teljesen magától, olyan zenéket amilyeneket te hallani szeretnél tőle. Ennek az eszköznek számítógép a neve. De nemcsak zenélni fog neked, hanem mindenféle csodálatos képeket mutogatni neked, e képek mozogni is fognak, úgy bizony, de persze e számítógépet se amiatt kapod mert mi olyan nagylelkűek vagyunk hozzád, hanem meg kell tanulnod a mi írásunkat, és e gép fogja neked megmutogatni a csodálatos olvasmányokat, mondhatni a bűvös könyveket, hogy te is elsajátíthasd a Titkos Tudást amivel mi rendelkezünk, és így ne csak valami nyomorult szerencsétlen legyél, afféle szánnivaló közrendű varázsló, egy jelentéktelen nyomoronc akiből tizenkettő egy tucat, aki másra se képes csak hogy elámítsa a csodáival az idióta királyokat mert alig ért valamit a varázslatokhoz olyan tökfilkó, hanem igazi kiváló valaki legyél... Netán annyira kiváló, aki már maga tanít más, kezdő varázslókat...
—Ez... ez hihetetlen, hogy varázsló és én...!
—Természetesen csak ha akarod, mondtam hogy nem kötelező, nekünk nincs semmi szükségünk rád, azt meg hogy neked van-e szükséged miránk, neked kell eldöntened, szóval szabad akaratod van kicsikém, itt semmi se erőszak, el is futhatsz...
—Eszem ágában sincs elfutni! Ekkora csodáért akármikor az életemet is kész vagyok kockáztatni, habozás nélkül, tietek a testem-lelkem...!
	Tumma vigyorgott. Előre tudta, hogy ez lesz a leány reakciója.
—Akkor pedig szokj hozzá, hogy nálunk minden másképp van mint megszoktad eddig, és ne lepődj meg ha akármit is látsz tőlünk a jövőben!
—Megértettem. Csak ne haragudjatok rám ha majd tátom a számat döbbenetemben...
—Amiatt nem haragszunk. Ismerem én ezt az érzést kicsikém, én is csak bámultam döbbenten az első napokban, amikor közéjük kerültem...
—Ezen viszont nem csodálkozom... természetesen mindenben engedelmeskedem és igyekszem alkalmazkodni...
—Akkor mindenekelőtt jó ha tudod, legfőbb célunk megmenteni édesapámat! Remélhetőleg ebben nem kell majd segítened, de azért gondoltam jobb ha tudod, mi a helyzet.
—Ennyire azért már magam is rájöttem.
—Nagyszerű, szeretem ha éleseszű vagy.
	Ekkorra értek a piactér közelébe. Itt már jókora volt a tolongás, némelyek, akiknek nem jutott jó állóhely, magas fákra is felkapaszkodtak hogy jobban lássanak mindent. Természetesen volt több magas emelvény is, ülőhelyekkel, az előkelőknek illetve gazdagoknak, akik meg tudták azt fizetni. Akiknek a háza a tér mellett volt, most jó üzletet csinálhattak, mert bérbe adták az ablakokat sőt még a tetőt is a nézelődőknek.
	Mire hőseink odaértek, természetesen már mindenki megfordult, s őket nézte, nem a mindenféle viadalokat és kivégzéseket. Közelebb érve Nina kikapcsolta a zenét, s ekkor Tumma így kezdett el kiabálni:
—Utat, utat! Utat a hatalmas Vá király követségének!
	Az emberek szétváltak előttük. Különben is ezt tették volna, nem jó megharagítani egy követség tagjait, azok nagyon előkelő uraságok... de pláne, ha másfélszer akkorák mint a legdaliásabb bajnokok...
	Hamar odaértek a porond széléhez. Hatalmas gerendákból rótt kerítés övezte, bár nyilvánvalóan csak alkalmi célra állították, szokásosan nem volt kerítés a piactér szélén. Most azonban volt, hogy a nézőket ne veszélyeztesse semmi ami onnan kijöhetne. Vagy legalábbis kisebb eséllyel jöhessen onnan ki. A kerítés tényleg magas volt mori fogalmak szerint, mert egy felnőtt embernek a nyakáig ért. Egy mori tehát ha közvetlenül a kerítés mellett állt és nem messzebb, valami kisebb magaslaton, át se látott rajta. Egy ember azonban még épp megtehette ezt, ágaskodás nélkül.
	Odabent e pillanatban is épp küzdelem folyt, még ha nem is igen figyelte azt már senki se. Minden szem ugyanis az emberekre szegeződött... De természetesen akik odabent voltak, ezzel nem törődtek, számukra a tulajdon életük volt a tét... Legalábbis egyikük számára, aki bizony nem más volt mint egy Mennydörgő!
	Akkora lehetett, mint egy felnőtt nelli, illetve nagyobb is nála valamivel, de nem akkora mint egy mori. Ellenben kétségkívül sokkal izmosabb mint egy nelli... Mégis, nem úgy tűnt hogy sok esélye volna. Több sebből vérzett már és támolygott is. Egészen biztos, hogy sok küzdelem lehetett mögötte. Ellenfele ezúttal egy vaddisznószerű állat volt. Hatalmas agyarai voltak, és a mérete se volt sokkal kisebb mint egy igazi vaddisznónak. Mindenféleképpen halálos veszedelem a Mennydörgőre nézve, ha sikerül felöklelnie!
	Mire Vé és csapata odaértek, az állat épp rohamozott. A Mennydörgő már lassan mozgott, fáradt volt. Vé látta, hogy vállai alatt villan valami, de hiába, nem tudott repülni... biztos úgy lehetett ahogy Csini sejtette, és küzdelem előtt jó sokáig áztatták vízben ezt a fura lényt...
	Ennek ellenére, sikerült egy nagy ugrással elkerülnie a találkozást a vadállattal, és rögtön megfordult, megpróbálva rávetődnie annak hátára. Sikerült is neki!
—Milyen ügyes! - bólintott Tumma elismerően.
	A Mennydörgő terve nyilvánvaló volt: mert most átölelte a „vaddisznó” nyakát a baljával, jobbján kimeresztette a karmokat, ezeket bevájta az állat torkába... Ha sikerül elvágnia a vadállat légcsövét vagy nyaki ütőereit, nyert ügye van és győz! Az biztos, ha erre képes egy Mennydörgő, pláne ennyire „lestrapálva”, ilyen fáradtan, akkor valóban veszélyes ragadozó!
	Ebben a pillanatban azonban valami berepült a porondra: egy palack! Talán bor lehetett benne, talán más ital... Nem üvegből készült, nem is fémből, hanem csak fából, tulajdonképpen tehát nem is igazán palack volt, inkább kulacs, de ettől még nehéz lehetett, pláne ha teli volt. Aki dobta, pompás célzással hajította el, mert fejen találta a Mennydörgőt, aki azonmód lecsúszott az állat hátáról, és elterült a homokban. Úgy tűnt azért, nem halt meg mégse, mert bágyadtan mozgolódni kezdett, de egyelőre felállnia se sikerült. A nézőtérről hangos röhögés hallatszott.
	A vadállat még rohant néhány métert, mielőtt észrevette volna hogy kéretlen lovasa immár nincs a hátán. Ekkor megfordult, és újra rohamra készült, fejét leszegte, és a Mennydörgő felé loholt hogy felöklelje. Az olyan bágyadt volt, hogy arra is alig volt képes hogy legalább feltérdeljen. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy számára itt a vég!
	Ám ekkor megint berepült valami a porondra! Vagyis inkább „valaki”... Ugyanis ezúttal Csini lépett akcióba! Mint egy eleven rakéta, elzúgott a Mennydörgő felett, egyenesen a vadállat irányába, oda is ért hozzá, de természetesen nem is kísérletezett olyasmivel, hogy ő maga is leszálljon a hátára. Látszólag egyáltalán semmit se csinált, csak elrepült fölötte, alig pár centire... Mégis, az állat azonmód megtorpant, nem loholt már a Mennydörgő felé, más irányba se, hanem lezöttyent a talajra, vonyított, és mellső mancsaival a szemét dörgölte kétségbeesetten...
	Csini visszaszállt Vé mellé.
—Megvakítottam! Kikarmoltam a szemét!
—Ezt nevezem! Remek kislány vagy, látod, mégiscsak szorult beléd bátorság, sőt, nem is kevés!
—Á, dehogy. Épp amiatt tettem mert gyáva vagyok! Nagyon félek a Mennydörgőtől, de így tényleg le se tagadhatja hogy nekem köszönheti az életét...
	Vé gyors ugrással átvetette magát a palánkon - a hozzá képest sokkal kisebb moriknak ez jócskán nagyobb erőfeszítésbe tellett volna - és máris a Mennydörgő mellett termett. Több másik ember is követte őt. Tumma is vele volt.
—Kérdezd meg, drágám, mi a neve, hátha tud már mori nyelven, és mondd el, hogy jó barátok közé került! - szólt Vé, azzal a Mennydörgő mellé guggolt, és megvizsgálta a fejét.
—Csontja azért nem tört. Persze ez várható is volt, egy ragadozónak illik hogy kemény legyen a koponyája... De, amúgy, ha kissé vad is az ábrázata, egész csinos nő! Remélem rendbe jön majd. Biztos nagyon kimerült, de úgy tűnik csak felületi sérülései vannak.
	Azzal a karjaiba emelte, s már vitte is...
—Tényleg sokkal nehezebb, mint egy nelli. Lehet legkevesebb harminc kiló, de talán negyven is.
	A morik közül mindenki őket nézte. És egy hang se hallatszott most.
—Beszél mori nyelven - szólt most Tumma - bár csak alig. Azt mondja, a neve Zim. És azt mondja, nem hiszi hogy barátjai vagyunk. Azt mondja, ha azok vagyunk, engedjük őt el.
—De hiszen úgyse tud most repülni.
—Úgy érti, ne dugjuk őt vízbe megint.
—Nyugtasd meg, hogy nem fogjuk vízbe dugni. Meg se láncoljuk. Oda megy és repül ahova akar, most csak amiatt visszük el, mert ha nem tennénk, akkor a morik újra elkapnák és megláncolnák.
	Időközben a nézők azon soraiból akiknek jutott ülőhely az emelvényen, pár nagyon előkelőnek tűnő mori felállt, és eléjük vonult méltóságteljesen. Tumma máris mondta Vének, hogy egyikük a városi püspök, a másikuk pedig a városbíró.
	A püspök kérdezett valamit, amit Vé persze nem értett, de Tumma tolmácsolt.
—Azt kérdi, kik vagytok és honnan jöttetek, és mit óhajtunk itt.
—Mi egy másik ország követsége vagyunk, abban az országban a nagy Vá király uralkodik. Az ország neve Aspia.
—Az Aspia a bolygó neve. - ellenkezett Tumma.
—De csak nelli nyelven. Szóval nyugodtan használhatjuk országnévként is. Tehát ezen ország követsége vagyunk. Értelemszerűen, úticélunk itt maga a király, tehát ezen ország királyát óhajtjuk felkeresni. Közben azonban szeretnénk megvásárolni minél több Szellőjárót és Mennydörgőt is, mert királyunk nagyon kedveli ezeket a lényeket. Igazságszerint főként épp amiatt indított útnak bennünket ezen országba követségként, mert hallotta hogy ez a vidék bővelkedik legalábbis Szellőjárókban.
—Azt kérdik, hogy te tehát most meg akarod venni ezt a Mennydörgőt?
—Nem. Ő máris az enyém, mert ha követségem egy tagja, a Csini nevű Szellőjáró nem avatkozik közbe, akkor e Mennydörgő már rég halott. Ha pedig úgy van, az azt jelenti hogy e Mennydörgő ténylegesen halott is, minden jelenlevő mori számára! Mindenki azé, aki megmenti az életét, e Mennydörgő tehát mostantól az enyém! Kérlek amikor tolmácsolod a szavaimat, ne hagyj kétséget afelől, hogy a Mennydörgő a legteljesebb védelmem alatt áll!
—Elmondhatom ezt, de miért nem akarsz fizetni érte?
—Boldogan kész lennék rá, épp csak félek hogy nem adnák el. Vitatkoznának. Hiúsági okokból. Számomra viszont ez nem vitatéma, nekem mindenképpen kell, akkor meg már jobb ha gőgösnek és bátornak tartanak. Mondd el azt is kérlek, hogy fel vagyok háborodva, amiért hátbatámadták harc közben e derék Mennydörgőt, ez nem volt tisztességes eljárás, ez nem méltó becsületes vitézekhez, ez becstelenség, és tulajdonképpen épp emiatt avatkoztunk közbe! Sőt, egyenesen követeljük, hogy aki bedobta ezt a kulacsot, azt keressék meg és vonják felelősségre!
	Tumma mindezt tolmácsolta. És kiderült, Vé valóban nem hiába volt író, jól ismerte a középkori gondolkodásmódot! Határozott fellépése elérte a célját. A városbíró nem akart összeveszni e fura ugyanakkor gazdag és erős követséggel. Nem hiányzik neki hogy ezek majd a király előtt panaszkodjanak rá... Szóba se került többé a Mennydörgő leány tulajdonjoga, ehelyet parancsot rikkantott, s hamarosan a katonák elő is állították azt a fickót, aki a kulacsot behajította. Félrészeg volt, de annyira azért nagyonis józan még, hogy reszketni kezdjen a lába, mert tudta hogy semmi jóra nem számíthat.
	A városbíró annyira Vé kedvében akart járni, hogy külön megkérdezte, a fickó cselekedetét Vé vajon tekinti-e az ő nemes személye iránti tiszteletlenségnek, hiszen az ő szórakozása is meg lett zavarva... ezesetben ugyanis, ha kívánja, azonnal karóba húzatja, vagy amit csak Vé óhajt! Ha azonban nem óhajtja, mindössze megkorbácsoltatja a közrend megzavarása miatt.
	Vé nagylelkűen legyintett.
—Még a korbácsolástól is eltekintek, remélem ugyanis az ijedtség jótékony hatással lesz erkölcsi fejlődésére! Mindenképp szükséges azonban hogy valami büntetést kapjon, ám úgy vélem, elegendő ha pénzbüntetésre ítéljük. Ezt pedig úgy lenne a legjobb kivitelezni, hogy egyszerűen nekem, pontosabban hatalmas uralkodómnak ajándékoznátok az összes Szellőjárót aki jelenleg itt van, ezeknek az árát pedig kifizetné nektek helyettem ő, a békebontó! - mutatott a reszkető férfira.
—Nem is lesz annyi pénze. - vélte Tumma.
—Az már az ő baja. Különben meg miután úgyis meg akarják ölni a Szellőjárókat, akármennyit pénz folyik is be értük, az mind tiszta haszon a kincstáruknak...
	Tumma elmondta Vé döntését. A mori előkelőségek vitatkozni kezdtek egy darabig egymással, ezt Vé nem értette, de úgy tűnt neki, a főpapnak nem nagyon tetszik, hogy eszerint a maradék Szellőjárók minden bizonnyal életben maradnak.  Végül mégis beadta a derekát. Azt mondta, a Szellőjárók mostantól Vé tulajdonai. Nem voltak sokan, csak nyolcan, persze, ez nem az összes volt az országból, csak erről a környékről. Sőt e környékről is csak azok, akiket eddig beszolgáltattak a papságnak... A püspök kijelentette azt is, a dobálódzó férfi a tettéért teljes vagyonelkobzással bűnhődik. Az mégis boldognak látszott, mert már az életével is leszámolt. Az biztos hogy ezentúl nagyon meggondolja, dobálni kezdjen-e bárkit is...
	Egyelőre minden nagyon remekül alakult tehát, azt kivéve, hogy Tumma apját nem szerezték meg, azt se tudták merre van. Akadt ugyan jópár elítélt aki egy elkerített részen a sorsára várt, megláncolva, de Tumma nem ismerte fel egyikükben se az édesapját.
	Mindenesetre, a városbíró a főpappal egyetértésben úgy rendelkezett, hogy aznapra befejezték a viadalokat, tekintettel a rendkívüli eseményre, a követség érkezésére. És meghívta őket a palotájába. Vé azt felelte neki Tumma útján, hogy köszönettel elfogadja a meghívást, de előbb a Szellőjárókat és a Mennydörgőt elviszik a városon kívüli ideiglenes táborukba, hogy ott felügyelet alatt legyenek, és ezután tér vissza a városbíró rezidenciájába vendégeskedni. Döntését elfogadták a morik, sőt még furcsának se találták.

	A visszafelé vezető úton aztán Csini elmagyarázta a többi Szellőjárónak hogy ezek a lények akiket itt látnak, az emberek, a Szellőjárók népének nagy és erős, jóságos barátai! Sőt nemcsak barátai, de egyenesen hős védelmezői! Semmitől se féljenek, hamarosan egy remek helyre kerülnek, egy nagy szigetre, amin magas hegyek vannak, ott semmitől se kell félni, mindenki szeretni fogja őket, sőt, még csodálatos hordozható Napokat is kapnak majd ajándékba, amiknek hála az ő tollazatuk is ilyen csodálatosan szép lesz mint az övé, két hétnél is kevesebb idő alatt - és Csini büszkélkedve borzolta fel a tollazatát, mutogatva azt fajtársainak. Azok nagyon örvendtek e hírnek, mert természetesen halálosan rémültek voltak addigra már hogy mindjárt kivégzik őket, de most, íme, megmenekültek! Közöttük volt Csini édesanyja is, Csini tehát nem tévedett amikor felismerte a magasból anyukáját. Az anyukát úgy hívták hogy Bucsi. Csini elmondta Vének, hogy ezt az emberek nyelvére talán úgy lehetne lefordítani, hogy „szép vagyok”, vagy hogy „aki szép”, vagy esetleg: „ő szép”, mert hiszen mint azt már Vé tudja, a „csi” azt jelenti a Szellőjárók nyelvén hogy „szép”, a „bu” pedig a létige, tehát hogy „van”.
—Értem - mosolygott Vé - szóval a te nevedben is az van hogy „csi” azaz hogy „szép”, meg anyád nevében is. Te is szép vagy meg ő is. És a többi lány neve, az mi?
—Őt ott úgy hívják hogy Csika, amit talán úgy lehetne lefordítanom a te nyelvedre hogy „szép lélek”, vagy „szép személyiség”, vagy... vagy nem is tudom...
—Szóval hogy a jelleme szép.
—Igen, igen! Ő meg ott, ő Csiki, ami olyasmi hogy „helyes leány”, vagy „jól kinéző”, mert a „ki” nálunk azt jelenti hogy „apró”, általában véve kicsinyítő képző, bár ha névben szerepel az nem a viselőjének a leértékelése nálunk, ez nem azt jelenti hogy ő ne lenne nagyonis szép, hanem csak szerénységből van ott a „ki” a nevében... igazából az én nevem hogy „Csini”, az nálunk kifejezetten kérkedőnek hangzik! Bár, bár ahogy most kinézek, semmi esetre se túlzás, most aztán tényleg méltó vagyok a nevemhez...
—Hát nálatok minden nő valami olyan nevet visel, aminek köze van a szépséghez?
—Sőt, még a fiúk is gyakran... Bár, hát azért nem mindenki. Gyakoriak az olyan nevek is, amik arra utalnak hogy az illető kiválóan repül. De az biztos, a nevek legalább felében ott van az a szó, hogy „csi”... Sőt, van olyan nevünk is hogy Csiving, ez azt jelenti: „Szép Szárny”, van olyan is hogy „Csili”, ami „Szép Repülés”, meg sok más is, amik olyasmiket jelentenek a te nyelveden, hogy „Szép Élet”, „Szép Remény”, de bonyolultabbak is - bár ezeket is a mi nyelvünk egyetlen szóval fejezi ki - hogy „Szép Szellő Magabiztos Uralója”, vagy „A Suttogó Fuvallattal Érkező Szép Jövevény”, vagy „Szép Nap Szép Leánya”...
—Hogy hangzik ez az utóbbi?
—Nibcsiszuncsíj.
—Hm... Nektek a mindenetek a szépség, más alig érdekel titeket...
—Igen, a szépség és a repülés. Miért is érdekeljen más, nincs semmi másra szükségünk... Kivéve persze hogy békén hagyjanak minket más lények... És ugye hogy jogos hogy szépnek tartjuk magunkat, ugye hogy te is szépnek tartasz engem, de anyuci is milyen szép...
—Az biztos hogy valóban szép... Tulajdonképpen semmivel se kevésbé szép mint te magad, Csini, kivéve persze hogy még nem olyan pompásak a tollai, de hát ez nálunk hamar rendbejön majd vele is.
—Akkor mégis a feleséged lesz anyuci is?
—Nem, nem - nevetett Vé - értsd meg, én boldogan megtartanám őt is, valóban semmi kifogásom ellene, sőt, még szeretném is ha tehetném, szóval ne tekintsd sértésnek, de egyszerűen nem tehetem, mert olyan kevesen vagytok! Különben is, ahogy látom, Jurun barátunk esze mintha most nem az új operációs rendszerén járna, pillanatnyilag mintha teljesen elfeledett volna minden olyasmit hogy komputer meg program, hanem teljes gőzzel rástartolt édesanyádra... Szerintem iszonyatos botrányt csapna ha megpróbálnám keresztezni a szándékait... de ne aggódj semmit Csini, Jurun rendes fickó, anyukádnak remek sora lesz mellette!
—Ezt tulajdonképpen én se kétlem, annyira már ismerlek benneteket embereket hogy tudjam, amikor így néztek egy nőre mint most ő teszi, az a nagyfokú vonzódás jele. De nem fog ez később elmúlni?
—Semmi baj nem lesz akkor se ha elmúlik, bántani akkor se fogja senki anyukádat, legislegrosszabb esetben elrepül ahova akar, szabadon, de én azt se hiszem hogy ez bekövetkezne, mert bőven lesz más jelentkező aki majd dédelgetni akarja... de hogy teljes mértékben megnyugodjál butuskám, megígérem neked hogy ha mégse így lenne, én kész leszek befogadni őt magam mellé! Csak arra kérlek ilyesmit ne mondj neki, mert még képes és rögtön mellém akarna szegődni, aminek nem lenne jó vége mert Jurun azonnal bemorcosodna, megharagudna anyukádra is, rád is és rám is, és erre semmi szükség, ez nem hiányzik egyikőnknek se, mert minek is amikor Jurun jelenleg annyira oda van anyukádért!
	Kiderült azonban, hogy Jurunnak jó füle van, mert hallotta e szavakat. Így szólt hozzájuk:
—Megígérem neked Csini, hogy kiváltképpen jól bánok majd anyukáddal, nem kell félned! Sőt megkérlek rá, tolmácsold neki hogy halálosan belészerettem, és boldoggá tenne mindörökre ha úgy tekintené hogy a feleségem! Semmitől ne tartson, megvédem mindentől, és dolgoznia se kell, én másra se vágyom csak hogy dédelgethessem!
	Csini engedelmesen tolmácsolt.
—Anyukám azt mondja, hogy természetesen minden úgy lesz ahogy azt te akarod Jurun, mert esze ágában sincs ellenkeznie egy ragadozóval, hogy is merészelné...
—Azt értesd meg vele kérlek hogy nem kell félnie, én nem akarom bántani...
—Jurun, én ezt mind megmondtam neki, de fogd fel te is kérlek hogy anyukám ezt még nem érezheti át, hiszen hallottad azt is amikor én vitatkoztam erről Vével... Még igazából nekem is nagyon új ez hogy ti ragadozók vagytok de mégis jól bántok velünk. Én látom hogy ez valóság, hogy így van, ennek ellenére az egész egy őrült és lehetetlen képtelenség a szememben, még most se tudom megérteni, miért bántok velem rendesen, hiszen ez ellentmondás, egy ragadozóhoz az illik hogy gyilkos legyen és kegyetlen... szóval én már elhiszem hogy igaz amit mondasz, de tényleg csak hiszem ám nem értem... Anyukám meg annyit se élt köztetek mint én. Hiába mondod neki hogy ne féljen, mert persze hogy fél, még én is félek csak nem annyira és próbálok bízni benne hogy ez a csoda igaz és nem valami keserű ébredés lesz a vége... Érd be most azzal hogy ő örvend hogy nem lett kivégezve, és engedelmeskedik neked, aztán ha pár nap eltelik, majd megjön a bizalma is irántad...
	Jurun sóhajtott egy nagyot, majd inkább Bucsi felé fordult és megpuszilta.
—Úgy tűnik nekem ennek alapján, Csini is aspergeres. - hallották Pucsakaci hangját a kommunikátorból. —Mert lám, ő sem tud elszakadni a sablonos gondolkodástól: most épp az a sablon dolgozik az elméjében hogy egy ragadozó okvetlenül gonosz és erkölcstelen! Lehet persze hogy ezt nem érti, de semmi baj, a szavaimat úgyis Vének szántam, és ő biztos hogy érti.
—Értem valóban. Tartok tőle hogy e szempont szerint minden Szellőjáró aspergeres. Ha azonban egy tulajdonság egy faj minden tagjára igaz akkor az már nem betegség, nem is különcség, hanem normális. Különben meg akármilyen is Csini, én akkor is szeretem őt!

Közben a többi Szellőjárónak is elkezdte tenni a szépet egy-egy ember, persze csak a Szellőjáró nőknek... Látnivalóan azonban ez nem okozott féltékenységet a Szellőjáró férfiak közt, pláne mert azért annak ők is örülhettek hogy életben maradtak.
	A Mennydörgő nőt továbbra is Vé cipelte, de hamarosan úgy döntött hogy nehéz a karjaiban tartani, így egyszerűen a nyakába ültette. Így se volt épp könnyű, de azért mégis sokkal kényelmesebben vihette. Míg kiértek a városból, a néhány mori lakos aki ezt látta, csak hüledezve pislogott. Nemcsak hogy egyikük se lett volna képes erre a mutatványra, de effélét a legislegerősebb bajnokukról se tudtak elképzelni eddig. Az még csak elképzelhető hogy valamelyikük a nyakába vesz egy Mennydörgőt, bár erre is kevesen lennének csak képesek. De ha meg is teszi valamelyikük, az is biztos hogy tíz lépés után kimerülten összerogyna!
	Ami azt illeti, ezen a Mennydörgő maga is megdöbbent, bár nem annyira azon mégsem hogy Vé elég erős ehhez, hanem azon hogy van mersze a nyakába venni!
—Azt kérdi, nem félsz-e attól, hogy kikarmolja a szemedet. - tolmácsolta a leány szavait Vének Tumma.
—Na de miért tenné, amikor semmi rosszat nem teszek neki, sőt megmentem az életét!
—Azt mondja, azért, mert gyűlöl minden morit.
—De én nem vagyok mori, mondd meg neki. Mondd meg neki azt is, ez itt rajtam csak álruha, valójában nincs is semmiféle szárnyam. Én teljesen más fajba tartozom mint a morik, legalább annyira különbözöm a moriktól mint ő maga, vagy mint a Szellőjárók. Szóval egészen biztos hogy nem vagyok mori, és ha elérünk az űrhajóhoz, ezt be is tudom bizonyítani neki, mert ott leveszem majd ezt a ruhát.
—Azt mondja hogy hazudsz, mert nem is igaz hogy te mentetted őt meg. Őt Csini mentette meg.
—Remek, örülök hogy emlékezik erre! Így igaz, Csini mentette meg, és szeretném ha most megígérné, hogy soha nem fogja bántani Csinit! Ugyanakkor azonban magyarázd el neki kérlek hogy Csini hozzám tartozik, a feleségem, tehát ez mégis majdnem olyan, mintha én mentettem volna őt meg. Pláne mert tényleg megmentettem volna, ha módomban áll.
—Azt mondja hogy természetesen valóban nem fog sosem ártani Csininek, és nagyon mérges rád, Vé, azt mondja azon gondolkodik hogy talán mégis ki kéne karmolnia a szemedet, mert hogy is képzelhetsz róla akkora mocsokságot hogy ő ártana Csininek, hát minek nézed te őt, hogy azt hiszed róla hogy nem ismeri a hála fogalmát!
—Kérlek mondd meg neki hogy természetesen eszem ágában se volt efféle csúfságot feltételeznem róla, és bocsánatáért esedezem ha megsértettem volna! Én csak amiatt hoztam szóba e témát, mert bár én nyilván nem tételezek fel ilyesmit róla, ez távol áll tőlem tényleg, de Csini nagyon fél a Mennydörgőktől, és ezért szerettem volna ha hallja ezt magának a megmentett Mennydörgőnek a szájából, hogy nem szükséges félnie, mert félelmei alaptalanok. De emiatt ne haragudjon Csinire se, Csini nagyon jólelkű leány, csak túl félénk. Én tényleg nem hittem egy pillanatig se hogy bántaná Csinit, de hát én nem vagyok Szellőjáró, én magam is ragadozó vagyok mint ő, én tehát tudom hogy a ragadozókban is van tisztesség és becsület, na de hát Csini nem ilyen, ő nemhogy nem ragadozó de még csak nem is növényevő, ő inkább afféle kecses virág, a napfényből él, neki fogalma sincs semmi ilyesmiről...
—Azt mondja, ez már más, így már nem haragszik, Csini reakcióján meg nem csodálkozik, azt rég tudja hogy a Szellőjárók halálosan rettegnek tőlük, de Csini természetesen kivétel, neki nem kell félnie tőle, sőt, a lekötelezettjének érzi magát, és akármikor kész az élete árán is megvédeni őt! És senki más Szellőjárónak se kell félnie aki itt van most, de őértük már nem áldozná fel az életét. Csiniért azonban igen.
	Erre Vé leemelte a Mennydörgőt a válláról, s lerakta a földre.
—Akkor most arra kérem őt és Csinit, hogy itt előttünk puszilják meg egymást, öleljék is meg egymást, és mondják azt, hogy úgy tartják, testvérek ezentúl!
	Ez meg is történt, s bár Csinin látszott közben némi félelem, de nagy büszkeség is. Hohó, neki a barátja egy igazi Mennydörgő! Az biztos, a többi Szellőjáró is álmélkodva figyelte a jelenetet.
	Ezután Vé újra a nyakába vette a Mennydörgőt, s mentek tovább. Megkérdezte azt is, miként került rabságba. Erre a Mennydörgő sokáig beszélt, de ezt Tumma csak kivonatosan tolmácsolta Vének. Szabadkozott emiatt, de azt mondta, ez a Mennydörgő nagyon de nagyon rosszul beszéli a mori nyelvet, néha alig érti hogy mit akar mondani, márpedig ez bonyolult téma. Néha többször rá is kellett kérdeznie egyes dolgokra. A lényeg azonban az, hogy pár évvel ezelőtt elvetődött egy mori hajó a Mennydörgők kontinenséhez, ugyanahhoz tehát aminek déli vagy inkább középső részén most a nellik is laknak, sőt az emberek is. E mori hajó visszafelé tartott a morik kontinensére, de egy vihar nagyon messze északra sodorta, oda, ahol a Mennydörgők is élnek. Aztán itt persze megtörtént a két nép találkozása, „természetesen” nem egészen békésen. A morik lelőttek pár Mennydörgőt, bár lehet hogy nem gonoszságból, csak mert eleinte fura madaraknak nézték őket. Mindenesetre a Mennydörgők ezt nem vették jó néven, védekeztek ahogy tudtak, és veszélyes ellenfelek voltak a gyorsaságuk miatt, mindazonáltal úgy tűnik, ha igazán komolyan elhatározzák a morik hogy arrafele is hódítani kezdenek, a végén ők a morik fognak győzni, mert ha sörétes puskával egy Mennydörgő felé lőnek, valamelyik sörétszemcse biztos eltalálja, s akkor nekik végük. Márpedig a Mennydörgőknek nincsenek tűzfegyvereik, igazából annyi technikát se ismernek mint a nellik. Na és egyszer az történt, hogy a morik megsebesítettek egy Mennydörgő kislányt, ennek a Zim nevű Mennydörgő nőnek a leányát. A kislány nem halt meg, legalábbis akkor rögtön még nem, csak lezuhant a hajó mellé a vízbe. Zim látta hogy a morik kihalásszák és megláncolják a leányát. Azután a hajó elvitorlázott, mert azért a morik mégis féltek a Mennydörgőktől, hiába hogy voltak tűzfegyvereik, mert kevesen voltak. Na és ekkor Zim úgy döntött, megpróbálja kiszabadítani a leányát. Sokáig követte a hajót messziről, de azután rájött hogy itt akkora távolságról van szó, ami már neki is túl sok. Így aztán éjszaka titokban leereszkedett a mori hajóra, nem a fedélzetre hanem csak az orrárboc alá, ott megkapaszkodott a hajótestben, és biztos volt benne hogy így majd a hajóval együtt eljut a morik országába. Remélte, ott majd valahogy csak képes lesz megmenteni a leányát. Sajnos azonban nem volt szerencséje, mert egy rémséges vihar tört ki, a hullámok teljesen eláztatták, ráadásul az orrárboc is eltört. A vihar elültével a morik természetesen igyekeztek kijavítani az orrárbocot, s ekkor őt is felfedezték amint ott kapaszkodik. Ő meg nem menekülhetett el, hiszen agyon volt ázva, nem tudott repülni... Hát így fogták el! És még abban se volt szerencséje, hogy legalább egy helyre adják el őt és a leányát... Annyit tud csak róla, hogy a kislányát egy Prong nevű mori vette meg.
—De hiszen akkor én ismerem is őt! - kiáltott fel élénken Csini, ezt hallva. —Az én egykori gazdámat is úgy hívták, hogy Prong! Ugye az a neve a kislányodnak, hogy Jingi?!
—Igen, igen, mondd, merre van?!
—Egy tengerparti városban, legalábbis amikor én elszöktem onnan, még ott volt... De ne aggódj, mert épp amiatt jöttek ide barátaim, az emberek, többek közt legalábbis azért, mert én egész jó ismeretségbe kerültem a leányoddal, odaadtam neki azt a halat is amit pedig én kaptam, nekem persze nem kellett, de attól még nem lett volna muszáj odaadnom neki, de odaadtam, ő meg nem árult el engem amikor megszöktem, szóval mondhatni hogy majdnem barátok vagyunk, és amikor ezt elmondtam az én csodálatos férjemnek, Vének, akkor ő mondta hogy illene megszereznünk Jingit is, ha már olyan rendes volt, meg ha ilyen jól megértjük egymást... Mondhatni tehát hogy amiatt vagyunk itt hogy megmentsük a leányodat! Vagyis, nekem köszönhetően! Ezért jöttünk! Részben legalábbis...
—Ó, ha ez igaz, nem is tudom hogyan köszönjem meg...
—Nekem elég annyi is ha megígéred hogy soha nem bántasz, sőt azt se hagyod hogy másvalaki bántson.
—Ez még kérdéses lehet a számodra ezek után?!
—Jól van na, ne nézz rám ilyen mérgesen, értsd meg hogy én ilyen félénk vagyok, mindenki ilyen a fajtámból, nem tehetek róla...
—Tudom, ismerlek ennyire benneteket, tisztában vagyok vele hogy annyi eszetek is alig van mint egy növénynek, nem haragszom rád, de attól még csodálkozom, sőt, el vagyok képedve...
	Ez a társalgás Csini és Zim közt mori nyelven folyt ugyan, de nem ilyen szép gördülékenyen, hanem elég nehézkesen, mert bár Csini folyékonyan beszélt mori nyelven, Zim korántsem. Annyira rosszul beszélte a morit, hogy komoly esély volt rá, valamit félreért, vagy hallgatói értik félre azt, amit Zim mondani akar. Ezért hogy minden esetleges félreértést eloszlasson, most Tumma megkérdezte:
—Jól értettelek, Zim, hogy te ismered a Szellőjárókat?
—Igen, persze.
—Honnan?
—De hiszen mindegyikünk ismeri őket.
—Élnek talán Szellőjárók felétek is?!
—Mi az hogy, persze, tömegével!
—Hát az meg hogy lehet, Csini úgy tudja, mindet megették az őseitek, csak kevesen maradtak élve, azok, akik elrepültek e kontinensre közülük, mint Csini ősei is!
—Ja, hát az hogy Csini mit tud... illetve tudni vél... - legyintett Zim. —Szóval amit ő gondol, vagy amit úgy általában bármelyik Szellőjáró is gondol, az... hogy is mondjam hogy meg ne sértsem őket... eh, inkább nem is mondok semmit! Természetesen nem voltunk olyan ostobák hogy megegyük őket! Jó, persze biztos megettük némelyiküket... De ezt se mi, csak a nagyon régi őseink. Amióta én élek, de szerintem már amióta akár nagyszüleim is éltek, biztos hogy senki közülünk nem evett meg egyetlen Szellőjárót se! Nem vagyunk bolondok, nem érné meg, alig van hús rajtuk... sőt hiszen még csontjuk is alig van, ami mégis, az meg vékony mint egy fűszál, velő sincs benne, egy Szellőjáró nem más mint egy darab vékonyka bőr és egy hatalmas tollcsomó, ugyan már, egyszerűen nem éri meg a vesződést a megkopasztásuk se, nemhogy még azon fáradozzunk hogy elkapjuk őket...
—Hát akkor?
—Azt hiszem, ti úgy mondanátok hogy a rabszolgáink. De nincsenek megláncolva. Az a dolguk, hogy halat fogjanak nekünk. Ez nekik könnyű. A magasból lebuknak a víz alá, elkapják a halat, aztán a felszínre úsznak vele és odaadják nekünk. Nem szeretik ezt csinálni, de semmi bajuk se lesz tőle, mi meg nem bántjuk őket. Sőt, még hasznukra is vagyunk, mert nekik szükségük van barlangokra a terhesség idejére, de a barlangokba más állatok is szívesen beköltöznének, nagy vadállatok, de ezt mi nem hagyjuk, elkergetjük ezeket a vadállatokat. Meg akadnak azért nagy ragadozómadarak is amik veszélyesek lehetnek a Szellőjárókra, legalábbis a kicsinyeikre, azokat is elkergetjük vagy megöljük. Szóval, mindenki jól jár! Mi tényleg megvédjük őket, de hát valamit valamiért, azaz halászniuk muszáj. Az persze biztos hogy mi vagyunk az urak, nem ellenkezhetnek, és nagyon félnek tőlünk. De nem bántjuk őket. Legalábbis, ha nem lustálkodnak és elég halat fognak. De még ha meg is kell fegyelmeznünk őket, akkor se úgy, hogy megöljük a vétkest, sőt még annyira se gyepáljuk el, hogy megnyomorodjék. Hogyisne, azzal önmagunknak tennénk rosszat! Higgyétek el, tényleg nem vagyunk ennyire ostobák, képtelenség az egész feltételezés is! Megkockáztatom az állítást, nálunk bármelyik Szellőjárónak sokkal jobb dolga van mint itt a morik közt, mert repülhetnek, nem vágjuk le a tollaikat!
—Na, ez remek hír! - ujjongott Vé. —Eszerint mégis lesz elég Szellőjáró leány mindenkinek aki igényt tart rá!
	A hallottaknak Csini is nagyon örvendett. És azonnal mondta is Zimnek, hogy ott ahová majd menni fognak, annyi halat ehet amennyit csak akar, mert a halat az emberek is szeretik, de ők ahhoz is értenek, miként lehet megfogni azokat könnyen!
—Én egyelőre nem halra vágyom, hanem a kislányomat viszontlátni...
	Pillanatnyilag azonban nem a kislányához, hanem Pucsakaci űrhajója felé igyekeztek, így azt láthatta meg. Ámult nagyon, az biztos is... De ámultak a Szellőjárók is, sőt még Licsi is, a befogadott mori cselédlány...
	Vé beterelte őket az űrhajóba, és mondta hogy most gyorsan tisztálkodjék meg mindegyikük amennyire lehetséges, aztán befekszenek majd a kvarclámpák alá... legalábbis a Szellőjárók.
	Ők nem is ellenkeztek, de Zim, a Mennydörgő már annak a gondolatára is hideglelősen borzongott össze, hogy megint víz érje.
—De csupa seb vagy. Muszáj lemosni rólad a koszt, másképp megbetegszel. - érvelt Vé.
—Utálom a vizet!
—De ez most muszáj, rendkívüli helyzet. És nézz csak ide, nem kell ám belemártóznod - látod, ez a zuhany, így működik, ha alá állsz, csak felülről folyik rád a víz, nem megy bele a „fúvókáidba”...
—Hát... így már talán más... - engedett akaratának a leány, és lezuhanyozott.
	Ezután pedig Vé még csak az engedélyét se kérte ki, csak lefektette egy ágyra hogy pihenjen, és a fejére húzott egy nyelvtanító sisakot...
	Sisakból volt elég, hála Pucsakacinak. Akiről az is kiderült, hogy a korábban idecipelt Szellőjárókba is beletömte már a sisakokkal a nyelvet, rárakta a fejükre a sisakot amíg azok a kvarclámpák alatt regenerálódtak... Igaz, még nem tértek magukhoz, még aludtak. Most a többieken volt a sor, kezdve mindjárt Csini anyukáján... Meg, természetesen, Licsi is be kellett hogy ezt vállalja. Tumma előre figyelmeztette a kis cselédlányt, hogy ez fejfájással fog járni.
—Nem bánom, ha ez az ára annak, hogy tudjak a varázslók nyelvén!
—Ez az ára.
—Akkor kezdjük is azonnal, én készen állok! - mondta elszántan.

	Megvolt tehát a nyelvtanítás, és ezt Vé is végigvárta, mindössze mert kíváncsi volt rá, a Mennydörgő túléli-e... Hát túlélte, sőt, úgy tűnt neki se fáj a feje emiatt! Amikor Vé erre rákérdezett, a leány azt válaszolta, hogy érez némi tompa nyomást a tarkója tájékán, de ez szóra se érdemes, és nagyon messze van a fájdalomtól. Igazából messze jobban fájnak azok a sebei, amiket a viadalokon szerzett. De van ennél is nagyobb baja: hihetetlenül éhes! Igazság szerint napok óta semmit se adtak neki enni, de előtte is csak szemetet, s abból se eleget...
—De Csini azt ígérte, nálatok kapok finom halacskát is... - nézett a leányra.
—Nem, nem azt mondtam hogy itt, hanem abban az országban ahonnan jöttünk... nem itt, ez nem ország, ez csak egy repülő palota...
—Annyi baj legyen - kacagott Vé - attól még azt hiszem teljesedhet Zim kívánsága, mert csodálkoznék, ha ne lenne egy rakás halkonzerv is itt az űrhajóban...
	Volt halkonzerv, ráadásul széles volt a választék is! Kapott Zim paradicsomos halkonzervet, füstölt halat, ilyen halat meg olyan halat, mindenféle kagylókat is, meg tengeri rákot, polipkarokat... És mind ízlett neki, egyiktől se lett rosszul, holott befalatozott pontosan tizenöt jókora konzervet együltő helyében! Alig is volt hihető, hogy belefér ennyi. Tényleg nagyon éhes lehetett.
—Huh, ilyen finomat még soha se ettem! - mosolyodott el végül. —Most már tényleg csak az minden vágyam, hogy megleljük a kislányomat...
—Reméljük az is sikerül majd. De most előbb mennem kell a püspökhöz, mert az első mégiscsak Tumma apja, már ha él még egyáltalán az öreg.
—Nem a püspökhöz mész drágám hanem a városbíróhoz, ő hívott meg téged. - igazította ki Vét a mori felesége.
—Igaz is, persze. Mindegy, akkor ahhoz megyek. De Csini most jobb ha nem jön velem, itt sokkal biztonságosabb neki, meg különben is remekül érzi majd magát a fajtársaival. Licsi se jöjjön, ki tudja mit szólnának hozzá hogy átpártolt hozzánk... Természetesen, Zim is itt kell maradjon, ehhez úgysincs semmi köze, most még nem a kislányáról van szó. Azt megígérem, ha netán találok egy másik Mennydörgő foglyot, azt is megmentem. Tehát gyerünk, induljunk újra, vár a munka!
	Ezzel csak annyi volt a baj, hogy Jurun láthatóan nem sok kedvet érzett az újabb akcióhoz! Szívesebben maradt volna új szerelmével, Bucsival, Csini anyukájával. De Vé így szólt hozzá:
—Ugyan már hát legyen benned egy kis belátás, hadd örvendjen anya és leánya egymásnak zavartalanul egy ideig!
—Hm... Na jól van...
	Tulajdonképpen egy másik ember, Zagri is szívesen maradt volna, ő azért hogy Licsi társaságát élvezze, de aztán magától is rájött hogy ez nem jó ötlet, mert bár mire felkészültek az újabb útra, addigra Licsi is magához tért a nyelvtanulásból, de a feje bizony fájt! Azt meg azért Zagri se kétlette hogy fejfájásos állapotban nemhogy a szexhez nincs kedve senkinek se, de még az is kínos lehet ha egyáltalán csak megmozdul valakinek a feje, vagy ha picit is nagyobb hangerővel szólnak hozzá. Egyáltalán, olyankor minden szokatlan és váratlan esemény csak fokozza a kínt, márpedig Licsi számára van itt épp elég szokatlan mindenféle anélkül is hogy ráerőlteti a társaságát... Eleve, már az is hihetetlen döbbenetbe kergette a kis mori cselédet hogy tapasztalta, férjének - és a többi embernek is - valóban nincs szárnya! Le se tagadhatta volna hogy ez komolyan megijesztette őt... Ijedelmén igyekezett hősiesen úrrá lenni, de azért ilyenkor tényleg jobb egy kis időt hagyni neki, hogy megszokja az eddig tapasztalt újdonságokat, és nem még fokozni is, mindent rázúdítva egyszerre.
	Így aztán Zagri se maradt, csak mielőtt elment, adott némi langyos itókát ifjú feleségének.
—Tessék, idd meg, remélhetőleg ez enyhít valamit a fejfájásodon! Biztos hogy nem szünteti meg azonnal, de azért jót tesz majd.
	Licsi megitta.
—Ez tényleg jólesett, köszönöm szépen!
—Olyan mohón megittad hogy muszáj megkérdeznem: kérsz még?
—Hát ha volna még belőle...
—Amennyit csak akarsz.
—Tényleg?
—Ha mondom!
—Nem túl drága?
—Hogy is lehetne az amikor mondtuk már neked, hogy nálunk minden közös!
—Akkor én nem is hiszem hogy ezentúl mást fogok inni, ez annyira finom! Bizsereg tőle minden porcikám, olyan jól érzem magamat mint még soha talán, és valóban, még a fejfájásom is enyhült, mondhatni alig-alig fáj már, és egészen biztos hogy ettől a csodálatos italtól, mert másodpercekkel azután hagyott alább a fájdalom, hogy megittam ezt! Elképesztő hogy milyen csodáitok vannak nektek, a ti népeteknek, szerelmem! Igen, én nem hiszem hogy ezentúl mást innék, ha ihatom ezt is!
—Semmi akadálya. - vigyorgott Zagri. —Bár azt hiszem teljesen ledöbbensz ha megtudod, mit ittál.
—Mit?!
—A pisimet.
—Hogy micsodát?!
—Jól hallottad. Mi „varázslók” - bár akadnak akik isteneknek hívnak bennünket - olyan lények vagyunk akiknek még ez a... mondjuk hogy „produktuma”... is ilyen remek anyag a számotokra... Hát, kedvesem, azt hiszem tényleg jobb ha most megyek, mert van bőven min gondolkodnod, azon, hogy milyen varázslatos helyre kerültél... gyógyulgass, aludj is ha tudsz...
—Nem hiszem el, hogy ez pisi volt! - kiáltotta Licsi bátran. Utólag visszagondolva maga se értette, miként lehetett ennyire vakmerő, hogy ennyi csoda után kételkedik az „óriások” illetve „varázslók” egyikének a szavaiban... De mégis kitört belőle a hitetlenség, annyira megdöbbent.
—Kedvesem, van nálunk egy mondás, úgy szól, hogy „az elmélet próbaköve a gyakorlat”! Azaz, igazán semmiből se áll hogy bebizonyítsam neked... - azzal minden szemérmeskedés nélkül Zagri máris letolta a nadrágját - miért is ne, Licsi elméletileg a felesége volt - azzal kivette a poharat a kővé dermedt Licsi kezéből, és bár telepisilnie már nem sikerült, de jó félig azért még megtöltötte...
	Ezután vissza is adta a leánynak.
—Teszteld le, hogy ugyanaz van benne megint mint amit az előbb ittál, legfeljebb egy picit langyosabb...
	Licsi nagyon gyanakodva emelte a poharat az orrához... de valóban, ugyanazt a vonzó, már-már mámorító illatot érezte! Némi habozás után végül bele is nyalt...
	Tényleg ugyanaz volt az íze is!
—Erre nem tudom mit mondjak... - hebegte.
—Nem szükséges bármit is mondanod, elég ha hiszel a tényeknek! - vigyorgott Zagri, majd indult is már mert Vé szólt hogy jó lenne odaérni még sötétedés előtt.
	Bár az indulás még mindig szenvedett némi késedelmet. Mert bár már a zsilipkamrában álltak hogy kilépjenek, ám Vé ekkor így szólt:
—Meggondoltam magamat. Bár eredetileg azt mondtam, Licsi jobb ha nem jön, egyrészt mert fáj még a feje, másrészt meg mert hátha felismernék, de most támadt egy hirtelen ötletem! Méghozzá olyan, ami tudom hogy nagyon vad ötletnek tűnik majd első hallásra, ennek ellenére teljesen biztos vagyok a sikerében, abban hogy ez zseniális ötlet és semmi esetre se vallhat kudarcot!
—Úgy érted, olyan terv aminek hála kiszabadíthatod édesapámat? - kérdezte Tumma.
—Természetesen, pontosan úgy értem, elvégre ez az elsődleges célunk! És abszolút biztos vagyok a tervem sikerében tényleg, egyetlenegy esetben vallhat csak kudarcot: ha édesapád már nem él. Ha azonban él, holtbiztos hogy megszerezzük! Ezt tudom, amiatt tudom mert érzem ugyanazt az ihletet, ami mindig elfog írás közben amikor valami nagyszerűt ötlök ki! Többnyire azt se tudom, hogyan fog kapcsolódni a sztori már eddig megírt részeihez, de érzem hogy ez az, efelé kell törekednem, ez így lesz tökéletes... Bár a műveim nem minden részét írom ihletből természetesen, de az biztos hogy akik eddig olvasták pár művemet, mindig épp ezen ihletett részeket dicsérték a legjobban! Na tehát hogy rövidre fogjam, most azt ihlettem ki, hogy neked kell itt maradnod, Tumma! Aki pedig velünk jön, az pont Licsi lesz!
—Na de... de hiszen az én apukámról van szó, Licsi nem is ismeri őt, te se ismered őt, és...
—És épp ez a lényege az egésznek! Gondolj csak bele: Tegyük fel valamiképp szembe kerülsz apukáddal. Ő felismer téged. Jön a nagy örömködés... És egyből lelepleződtök! Tudom, most azt mondod, hogy az nem baj hiszen ha már velünk van, ha kiadták nekünk... Csakhogy mi van ha nem adják ki?! És ebben elég biztos vagyok, úgy értem hogy amennyire ismerem azokat a társadalmakat amik azon a szinten állnak mint a te néped is - és elég jól ismerem őket mert rengeteget írtam effélékről! - hát ilyen helyen nem szívesen adják ki az eretnekeket a papok olyan országoknak vagy akárhova, ahol azok aztán jól élhetnek, békében... Tehát úgy kéne megszereznünk, hogy mintegy véletlenül, úgy tenni mintha nem kimondottan őérte jöttünk volna, sőt, azt sejtetni, hogy az apuka nálunk is meg fog halni, még ha talán egy picit később is! Na de ha te ott vagy és felismer téged, mindennek vége. Emellett, téged is könnyen felismerhetnek, hiszen az a nő is apád egykori házában, milyen egykettőre felismert téged... Kész csoda hogy amikor a Mennydörgőt mentettük meg, a városbíró és a püspök nem ismert rád. Ennek ellenére, az kiderült, hogy nem is vagy annyira felismerhetetlen még a szép ruhádban se, mint azt gondoltuk rólad eddig. Vélelmezem azonban, Licsit nálad is kevesebben ismerik a városban, hiszen csak egy jelentéktelen kis cseléd volt eddig, de ha fel is ismerik az se akkora baj, hiszen semennyire se rokona apádnak. Értesz engem?
—Értelek. És természetesen bízom a zsenialitásodban! Remélem, Licsi jó szolgálatodra lesz majd. De akar-e majd veled tartani?
—A dolog roppant egyszerű: vagy akar, vagy muszáj neki mert elrendelem. Én vagyok az expedíció vezetője!
—Te vagy a vezető - szólalt meg most Pucsakaci - de hadd kötekedjek egy kicsit: mitől vagy olyan biztos benne hogy az az ihlet ami segít téged egy regény megírásában, segít most a valóságban is? Elvégre a valódi élet nem azonos a kitalált élettel. És te mint aspi, nem tudtál korábban beilleszkedni a valódi, tulajdon társadalmadba.
	Vé vigyorgott.
—Előre számítottam rá hogy felhozod ezt, Pucsakaci! Könnyedén megválaszolom az aggályodat. A mi modern világunk már túl bonyolult, túl szabad, túl liberális... Hidd el nekem, nem igazán jó egy aspinak! Amiatt nem, mert te fejtetted ki ugye, hogy egy aspi sablonokban gondolkodik... Sémákban... És ebben teljesen igazad is van. Na de egy liberális társadalomban, ahol egy átlagpolgár szinte bármit megtehet, nagyon kevés sablon van amit egy aspi követhetne. Minden ember egyéniség, akihez külön-külön kéne alkalmazkodnom! Most azonban ez teljesen más szituáció. Ez egy középkori társadalom, amit igaz hogy nem ismerek részleteiben, ám ezt senki nem is várja el tőlem, mert itt én úgy vagyok számom tartva, mint egy külországi követség vezetője. Azt hogy egy külföldi nem ismer minden helyi szokást, mindenki természetesnek tekinti, emiatt itt nem én kell alkalmazkodjak, hanem mások igyekeznek hozzám alkalmazkodni! Már amiatt is mert rémségesen gazdagnak látszom, sőt ténylegesen gazdag is vagyok ezek számára, és mindig a gazdagokhoz alkalmazkodtak, nem a gazdagok alkalmazkodtak a pórnéphez ugye. Erős is vagyok, az erősekkel szemben meg mindenki óvatos, mert azokat pláne nem jó dolog felidegelni. Szóval, itt nekem tényleg nagyon kevés viselkedési szabályt kell betartanom, nagyjából csak azokat amiket magam is szívesen betartok, mert csak olyasmiről van szó hogy úgy viselkedjem mint egy gazdag, erős nemes uraság. Ki ne viselkedne így szívesen?! Mindenki erről álmodik elvégre! Továbbá, egy középkori osztálytársadalom eleve sokkal hierarchikusabb mint a saját világom, így sokkal sablonosabb. És mint mondtam, én épp effélékről írtam rengeteget már, szóval ha nem is ismerem ezeket tapasztalatból, de rengeteget foglalkoztam velük elméletben. Igazából én se kétlem hogy éveken át benne élni nekem is megterhelő lenne, de néhány napot benne tölteni, az kimondottan szórakoztató inkább! Nem lesz itt semmi baj!
—Mi a terved?
—Látod majd a kamerán keresztül. Sok függ a rögtönözéstől, a lényeg azonban egy szó: megvesztegetés... de, persze, nem nyíltan. A megvesztegetésnek tudománya van, úgy kell végrehajtani hogy a megvesztegetett fél megtarthassa közben az önbecsülését, úgy tehessen önmaga előtt is, mintha el se követné azt amit pedig megtesz nekünk...
	Pucsakaci vigyorogni kezdett.
—Ezt nem kell jobban részletezned, üzletember vagyok, ezt a dolgot magam is értem.
—Csináltad már? - kérdezte Vé nyíltan.
—Gondolod hogy bevallanám?! Maradjunk annyiban, legalábbis egypár riportot készítettem olyanokról, akiknek volt már ilyen ügyük... Remélem te nem buksz bele.
—Lehetetlen. Mondtam már hogy ihletet érzek... Szóval Tumma, szaladj vissza kérlek és küldd ide helyetted Licsit! Öltözzön át a te ruhádba hogy ő is szép legyen és kevésbé felismerhető. Kicsit lötyögni fog rajta de annyi baj legyen. Én nem akarok most odamenni, nem volna illendő hogy meztelenül lássam, mert ő nem az én feleségem.
—Megyek én is Licsihez hogy segítsek neki átöltözni. - mondta Zagri.
—Mit képzelsz, akkor te látnád az én feleségemet, Tummát levetkőzni! Semmi szükség ott rád, majd Tumma megmutatja neki hogyan kell használni a szkafandert.
	Így is történt, s mintegy tíz perc múlva máris előttük állt Licsi.
—Tumma mondta, hogy mégis veletek kell tartsak! - szólt, de az arcán látszott hogy cseppet se bánja a dolgot. Sőt, minden mozdulatán látszott, hogy hihetetlenül élvezi, amiért belebújhatott ebbe a pompás, arannyal díszített kényelmes ruhába.
—Megtarthatom? - kérdezte, nem is leplezve a sóvárgását.
—Ezt nem, ez Tummáé, eleve az ő mérete is, de ha visszatértünk, ígérem hogy kapsz te is egyet, ami jobban passzol a méretedhez. Igaz hogy azon nem lesz semmi arany, de ez ne zavarjon, mert kapsz majd külön aranyat is hozzá ha akarod, amivel úgy kidíszítheted ahogyan csak óhajtod. Hidd el, az arany minket egyáltalán nem érdekel, van belőle annyi amennyit csak akarunk. Általában azonban nincs rá szükségünk, vannak annál sokkal pompásabb dolgaink is, majd meglátod. Na de most már tényleg induljunk, a többit elmondhatom útközben is!
	Elindultak. Vé pedig kiokosította Licsit:
—Itt az alkalom rá, hogy megszolgáld amiért befogadtunk! Dolgod nem lesz nehéz. Semmi más teendőd nincs ugyanis, mint tolmácsolni. Természetesen az én szavaimat. Meg nekem azt, amit mások akarnak közölni velem. Emellett, nem szabad elárulnod azt amit már tudsz, hogy meg akarjuk szerezni Tumma apját! Feltétlenül sikerrel kell járnunk ez ügyben, ez a te érdeked is, mert gondolom szeretnéd ha majd a mi országunkban Tumma a te jó barátnőd lenne, na de most képzeld el ha elszúrsz valamit, meghal az apukája, hát sose bocsátaná meg neked... Tehát, te semmit ne szólj róla!
—Azt se tudom, hogy hívják. Régen láttam ugyan kétszer-háromszor a távolból, de sose beszéltem vele. Arra emlékszem, valaki egyszer megmondta nekem a nevét, de bevallom, már elfelejtettem. Kislány voltam akkor még, igazából még most is majdnem csak kölyöklánynak számítok...
—Nem baj, én szeretem a fiatal madárkákat. - vigyorgott a férje, Zagri, és megsimogatta Licsi fejét. A leány elpirult.
—Én tudom az apuka nevét, mert Tumma megmondta nekem - folytatta Vé - de te ne aggódj Licsi, neked nem is kell tudnod, hogy hívják őt. Jobb ha még Tummát is elfelejted egy időre. A lényeg hogy majd ha a városbíró elé érünk, te tolmácsolod az én szavaimat neki, meg az övét nekem, lehetőleg szó szerint, azaz minél pontosabban, ennyi a dolgod, nem több. Amennyiben megtörténne hogy ő felismer téged, azt mondod amiben már korábban megegyeztünk: hogy Zagri felesége vagy, ő megkérte a kezedet, te habozás nélkül igent mondtál neki, de semmit se tudsz rólunk. Igen, ezt a ruhát ajándékba kaptad a férjedtől. És megitatott veled valami csodálatos orvosságot amitől órákon belül megtanultad a nyelvünket. És amiatt te tolmácsolsz mert a korábbi tolmácsunk fáradt, alszik. De ezt is csak akkor mondod ha rákérdeznek. Igazából nem hiszem hogy felismernének téged.
—Én se hiszem. Nem vagyok én olyan jelentékeny személy, a városbírót eddig kevesebbszer láttam Tumma apjánál is...
—Remek, ennek örülök.

	Alkonyodott már, mire a városbíró házához értek. Licsi vezette oda őket, ő tudta hogy ez merrefelé áll. Már várták hőseinket, az inas azonnal szaladt hogy érkeztüket megjelentse a bírónak, míg egy másik szolga addig is míg a bíró megérkezik, bevezette őket egy nagy terembe, ahol az asztal már roskadásig meg volt pakolva mindenfélével, mert hát hogy is nézne az ki hogy e magas rangú küldöttség akár egy percet is várni kényszerül...
	Vé azonban volt olyan udvarias hogy nem ültek le addig, míg a bíró is meg nem érkezett.
	A bíró a lakomás asztalhoz egyedül ült le, más mori nem zavarta Vé csoportját, holott hely lett volna még bőven, de nyilván úgy vélte a bíró, mások nem elég előkelőek e kegyre. Az azonban jól látszott hogy az ajtón túl kíváncsi szemek leskelődnek befelé. Ám nem sokáig, mert az ajtók becsukódtak... persze, ettől még lehet hogy voltak akik hallgatóztak...
	Bár a bíró háza középkori viszonyokhoz képest kifejezetten előkelően, gazdagon volt berendezve, Vé cseppet se érezte feszélyezve magát, mert tudta hogy ennek ellenére ő van most domináns pozícióban. Egyrészt, semmi esetre se lehet eltekinteni attól a ténytől, hogy minimum háromszor olyan erős mint a bíró. Ilyen esetben a gyengébb fél még akkor is bölcs udvariasságot és előzékenységet tanúsítana, ha ő a gyengébb lenne sokszorta gazdagabb. Holott ez se igaz, mert igenis ő Vé meg a társai a gazdagabbak, és ez jól látszik is rajtuk... A legfőbb ok azonban, hogy bár egy városbíró igencsak nagy úr, de tényleg csak lokálisan, a városban és a környékén. Egy külföldi követség vezetőjéhez képest nagyjából senki és semmi, annyira senki hogy ha filmet forgatnának az eseményről, nagy valószínűséggel a nevét se tüntetnék fel a stáblistában, csak a szereplőlista végén lenne megemlítve, úgy, hogy „és még sokan mások”...
	Nyilvánvaló volt tehát Vé előtt, hacsak egy mód van rá, a városbíró nem akarja őt megmérgesíteni, mert még ha nem is fél attól hogy agyon lesz verve, de attól annál inkább, mi lesz majd pár héttel később, ha Vé panaszkodni kezd róla a bíró királyának...
	Ugyanakkor azonban, a dolog ennek ellenére is ügyességet igényelt Vétől. Mert épp ebből következik, hogy olyasmit viszont nem kérhet a bírótól, amit a bíró szerint esetleg rossz néven vehet ezen mori ország királya, ha a fülébe jut. Semmi esetre se lehet tehát szó olyasmiről, hogy ő csak úgy elkéri a városbírótól Tumma apját, és az neki adja, pusztán hogy meg ne haragítsa Vét az elutasítással. Na de sebaj, épp ezen probléma megoldására támadt neki ihlete...
	Mindenekelőtt helyet kellett foglalniuk. Szokásosan erre az volt a hagyományos módszer, hogy a nagy asztal egyik asztalfőjéhez ül a bíró, a másikra meg, vele szemben, sok méter távolságra, Vé, mert ő a követség vezetője. Mikor azonban a bíró udvariasan a másik asztalfő felé mutatott, Vé csak fesztelenül legyintett, és barátságosan átölelte a városbírót, aki bár magas volt a morik közt, de ennek ellenére simán átsétálhatott volna Vé hóna alatt úgy, hogy ehhez a fejét se kellett volna lehajtania. Vé tudta hogy e bizalmas gesztustól a bíró zavarba jön, de ez őt magát cseppet se zavarta, sőt kifejezetten az volt a szándéka, hogy már az elején megtörje a szertartásosság rendjét.
—Nem hiszem hogy az a hely megfelelő volna nekem, drága barátom! - mondta a bírónak, és szavait Licsi engedelmesen tolmácsolta, kifejezetten gördülékenyen. —Gondolom ugyanis, amiatt hívtál meg magadhoz, mert kíváncsi vagy ránk és országunkra, na de csak nem gondolod remélem, hogy olyan messziről, kiabálva fogok társalogni veled?! És ugye nem akarsz rákényszeríteni te se arra engem, hogy berekedjen a torkom?! Nem beszélve arról, ha mégis erre vetemednék, a csőcselék, az ócska szolganép is meghallaná a terem falain kívül hogy miről beszélgetünk mi, az urak, és hát hogy is nézne az ki ugyebár, sokkal megfelelőbb a te tulajdon tekintélyednek is, ha csak te tudsz rólunk meg mindent, aztán te döntheted el, mit osztasz meg velük a hírekből, már ha valamit is egyáltalán, ha szerinted megérdemlik azt!
	Ez a beszéd láthatóan tetszett a bírónak. Ő persze úr volt eddig is, de mégis más ám az ha a követség vezetője is elismeri róla hogy úr, akkora úr aki egyenrangú e követség vezetőjével!
—Természetesen, ha óhajtod, ideülhetsz ezen asztalfőre ami amúgy az én helyem lett volna, én meg ide oldalra a közeledbe, amennyiben...
—Nem, nem, hová is gondolsz, hagyd csak, ülj csak nyugodtan oda ahová mindig is szoktad, kényelmetlen volna átszoknod más helyre, nekem viszont annyira mindegy hol ülök, elvégre egyik széken se ültem eddig még! Jó lesz nekem itt melletted oldalt, sőt, ez még sokkal jobb is mintha az asztalfőn ülnék, mert velem szemben ül majd ő, akinek Licsi a neve, a tolmácsom, így ha rád nézek vagy őrá, csak kicsit kell a fejemet forgatnom, de most képzeld el ha én ülnék az asztalfőn, hol ide és hol oda kéne állandóan forgatnom a fejemet, két oldalra, szörnyű kényelmetlen volna tényleg! Ha viszont te ülsz ott az asztalfőn, semmi baj, neked nem kell a fejedet forgatnod, mert minek is néznél a tolmácsomra, elég ha csak a hangját hallod ugyebár. Tehát nagyon kérlek, nemes bíró uram, engedd meg hogy oda üljek, te meg maradj csak a megszokott helyeden, így lesz a legjobb mindkettőnknek!
	Ami azt illeti, a bíró kezdte magát kifejezetten jól érezni! Ez igen, milyen udvarias is ez a követ! És mekkora elismerés ez őneki, ő ülhet az asztalfőn... Eddig kissé félt, milyen lesz e vacsora hangulata, de most már inkább élvezte, és áldotta az eszét amiért eszébe jutott meghívni a követséget. Ki tudja... Ha a követ elismerően szól róla a király előtt, talán-talán még valamiféle jutalomban is részesedik majd az uralkodótól...
	Elhelyezkedtek hát, és azonnal neki is kezdhettek az eszegetésnek, mert egy csomó minden már ki volt tálalva, bár az ételek tizedéről se tudta Vé, hogy micsoda. Ez azonban nem zavarta, mert annyi minden volt ott hogy tudta: úgyse várja el tőle senki, hogy mindet végigkóstolja... Korábban, még az Istenek Szigetén, Tumma megismertette őt a morik néhány élelmével, no nem sokkal csak amihez az elfoglalt mori hajókról hozzájutottak, de így azért felfedezett most a fogások közt pár olyasmit amiről tudta, hogy biztonságosan megeheti. Kiválasztott hát egy szőlőhöz hasonló gyümölcsöt, és szemezgetni kezdte. Közben pedig, félig teli szájjal, bemutatkozott:
—Az én nevem Vé, ők meg a barátaim, szerintem felesleges hogy elmondjam melyiküket hogy hívják, mert annyian vannak hogy úgyis elfelejtenéd a nevüket. Emiatt csak őt mutatom most be, az ő neve Zagri, őt is csak amiatt emelem ki, mert ő a férje Licsinek, akiről már mondtam hogy a tolmácsunk. Van egy másik tolmácsunk is, de most Licsit hoztuk magunkkal. Természetesen mindegyik társam herceg a mi országunkban, illetve ő, akinek a neve Nina, ő természetesen hercegnő. Nem mellékesen hatalmas bajnok, cseppet se túlzok amikor azt mondom hogy akármikor képes tíz férfit is legyőzni, még a mi népünkből valókat is, holott látod rajtunk hogy milyen erősek vagyunk... Persze, nem akarunk verekedni, szándékaink a lehető legbékésebbek, ezt csak azért mondtam el, hogy megértsd, mi végre is van az hogy ilyen messzi útra magunkkal mertünk hozni egy hercegnőt is. Ennek oka egyszerűen az, hogy semennyire se marad el a legnagyobb bajnokoktól nőmivolta ellenére se. Szóval kedves barátom, kedves... elnézést, mi is a neved?
—Ó igen, bocsánat, még be se mutatkoztam valóban, elnézést... úgy hívnak hogy Humda. Amúgy én is nemes vagyok, de nagyon messze a hercegi rangtól, én csak gróf vagyok...
—Semmi baj, grófnak lenni is nagyon derék dolog! Nos, akkor ha már te, Humda gróf megtiszteltél bennünket e remek lakomával, engedd meg hogy megajándékozzalak én is téged! - azzal Vé az oldalán lógó cippzáras tarisznyából előhúzott egy jókora műanyagpalackot, és átnyújtotta a bírónak.
—Nézd csak meg, teljesen átlátszó, és milyen könnyű! De arra vigyázz, tűz közelébe ne rakd, mert könnyen elolvad. És kóstolj csak bele, ilyet még soha nem ittál, ez a mi titkunk, messze sokkal jobb mint a legpompásabb bor!
	Vé szavait Licsi roppant erőfeszítéssel tudta csak tolmácsolni, mert alig bírta megállni hogy ne kuncogjon. Ő már sejtette, mi van a palackban...
	De, természetesen, az „isteni pisi” a városbíróra is ugyanolyan hatással volt. Pillanatokon belül úgy érezte, mintha legkevesebb tíz évet fiatalodott volna, erősnek érezte magát, gondolatai is villámgyorsak lettek, minden aggodalma messze röppent, bensejét optimista gondolatok szállták meg... és annyira ízlett neki, hogy bár a palackban bő két liter volt, de ennek felét szinte azonnal bevedelte, és alig bírta megállni hogy legalább a másik literrel takarékoskodjék, a későbbiekre.
—Huh... - sóhajtotta végre, a maga elé helyezett palackra pillantva. —Hát ez aztán... ez tényleg... hogy én soha még ilyen jót nem ittam, az egészen biztos! De kár hogy nincs belőle több...
—Ki mondta hogy nincs?! - vigyorgott Vé, és előhúzott egy második palackot.
—Megkaphatom ezt is?!
—Aki a barátunk, attól nem sajnáljuk a jót... - és a bíró felé tolta azt.
	Természetesen a bíró se volt minden ész híján. Ő ugyan nem volt író, de kétségkívül politikai munkakört töltött be, és sejtette hogy ami így kezdődik, az olyan beszélgetés, ahol a másik fél szeretne valamit elérni. Nem nyúlt a palackért, bár az biztos hogy sóváran pillantgatott rá.
—Én természetesen örülök annak, ha a barátja lehetek uraságodnak, és nemes kísérőidnek. - mondta. Miért is ne mondta volna, ez még nem elköteleződés, csak udvariasság...
—A mi országunk - kezdett mesélni Vé - nagyon, nagyon de nagyon messzire van innen. Olyan hihetetlenül messze, hogy meglepődnék ha hallottad volna eddig a nevét is. Úgy hívják, hogy Aspia.
—Valóban nem hallottam még róla.
—Mi se hallottunk a te országodról nem sokkal ezelőttig. Történt azonban, hogy-hogynem, hogy egy nő közületek valahogy elkeveredett hozzánk, és miután megtanulta a nyelvünket, mesélt a népetekről mindenfélét a királyunknak, mert, ugye ahogy azt láthatod is rajtunk, mi eléggé másképp nézünk ki mint ti, és ez a nő nálunk egzotikusnak számított, különleges szépségnek, akin megakadt a királyunk szeme... szóval, sokat mesélt rólatok, s innen tudta meg a királyunk, hogy akadnak nálatok olyanok is, hogy Szellőjárók. Nálunk ugyanis nincsenek. Nem voltak eddig. Na és most meg kell mondjam neked, királyom hihetetlenül gazdag, olyan gazdag hogy azt elképzelni is nehéz, és persze hát az úgy van hogy aki gazdag, az állandóan újabb és újabb szórakozásokra vágyik... - és Vé elhallgatott. A bíró, megértve hogy mondania kell valamit, megértően hümmögött.
—Hát persze hogy arra vágyik, ez egészen természetes... és miért is ne vágyhatna rá ha teheti, ha van rá elég pénze!
—Épp erről van szó. - bólogatott Vé. —Elküldött tehát bennünket a ti országotokba, hogy ugyan hozzunk már neki minél több efféle Szellőjárót, mert látni akarja milyenek! Még amikor alig léptük át országotok határát, máris ráakadtunk egyre, őt láthattad is amikor ma délután azon a viadalon voltunk vagy minek is nevezzem... De őt most nem hoztuk el ide, minek is, úgyse enne semmit e finom falatokból, nem is neki való az... Szóval, egyet már találtunk, de sokkal több kéne még, hogy jusson ne csak királyomnak, de számos más uraságnak is nálunk, hadd szórakozzanak el velük amíg meg nem unják... meg aztán, alig kétlem hogy királyom nem is éri majd be eggyel... Pláne, mert ezt az egyet nagyon megkedveltem, szóval, őt igazából magamnak óhajtanám megtartani. Amennyiben tehát tényleg a barátunknak tartod magadat bíró uram, igazán segíthetnél benne hogy küldetésemet sikerrel teljesítsem be, és bár nem kétlem a kedvező válaszodat, s azt se hogy mint barát a barátnak habozás nélkül kész lennél a segítségemre lenni bármi ellenszolgáltatás nélkül is, hiszen ez így illik is hogy legyen derék és igaz nemesek közt, úgy vélem azonban nekem is kötelességem lenne ezesetben kifejeznem rendkívüli hálámat a te nemes személyed felé, részben úgy, hogy számos aranypénz által megtérítem a kiadásaidat, amibe az kerülne neked hogy felkutass számos Szellőjárót... sőt, még jobb ha nem is „számost” de „számtalant”... kártalanítsd korábbi tulajdonosaikat, meg ki tudja miféle más költségek is merülhetnek még fel, nem is érdekel engem, majd te megmondod, én megbízom a puszta szavadban is... De, ami még fontosabb, tudd meg hogy nálunk eszméletlen mennyiségben van ebből a pompás itókából - mutatott a palackra - és régóta tudjuk, hogy ez csodálatos hatással van az egészségre, de annyira ám hogy még kiváló fájdalomcsökkentő is, erősíti az izmokat, elűz egy rakás betegséget, és még soká sorolhatnám, de minek is, felesleges hogy higgy a puszta szavamnak, a jó hatását máris tapasztalhatod, mert érzed, ugye?
—Az biztos is... nem is hagyom másnak! - és a bíró a korábbi palackjából újabb legkevesebb két decit leöntött a torkán, s még az ajkait is megnyalta utána. —Szóval Szellőjárókat szeretnél vinni a királyodnak... Hát, azért a Szellőjáró, az mifelénk se olyan gyakori mint egy közönséges rabszolga... de, természetesen, minden megoldható... - és sóvárogva pillantott a másik palackra. Ezt látva Vé kissé a bíró felé tolta azt. Nem követelődzően, nem rátukmálóan, nem erőszakosan... de azért jelzésértékűen.
—Rajtam semmi esetre se fog múlni a dolog... - kezdett bólogatni a bíró. —Tényleg úgy érzem, mintha újra fiatal lennék... Esküszöm de tényleg, ez varázsszer, nem tudom eléggé megdicsérni! Minden pénzt megér, nem is vitás... csak... csak, hogy is mondjam... mostanában a papok, azok... úgy értem a püspök atya... meg más püspökök is... szóval, nem szeretik a Szellőjárókat...
—Na de hát ha így van az remek dolog, mi elvisszük mindet, még fizetünk is értük, ti pedig megszabadultok tőlük!
—Persze, persze, de ugye kijelentették hogy... eh, mindegy, én bevallom nem is hiszem hogy ti a mi vallásunkban hinnétek, ha meg nem akkor felesleges is untatnom téged Vé herceg a részletekkel... Szóval, attól tartok jobban szeretnék őket halva látni. Bár természetesen... - és pillantása megint a palackra vándorolt - nem ez volna az első eset a világban, hogy valaki megváltoztatja a véleményét...
—Gondolod hogy meg kéne hívnunk őt is, és megkóstoltatni a mi italunkkal?
—Nem, nem, felesleges! Talán el se fogadná, mert mittudomén... tisztátalannak tartaná, vagy... szóval nem! Előbb viszek neki belőle én magam, megitatom vele, nem mondva meg honnan származik... csak később mondom el, amikor már érzi hogy ez milyen jó... de, ebben az esetben sokkal több kell belőle, mert az biztos hogy a püspök úr is kér majd, és nem is keveset, ráadásul ha ő szent ember is, de attól még kapzsi a maga módján... de el ne áruld bárkinek is hogy én ezt mondtam róla!
—Bízhatsz a diszkréciómban. Mit gondolsz, mennyi ital segítene meglágyítani az ő kemény szívét?
—Az a legkevesebb, hogy egy teljes ilyen palack ital lesz minden egyes Szellőjáró ára, kevesebben reménykednünk felesleges, és az még csak az lenne amit ő kívánna, holott te barátom... te ugye...
—Természetesen nem kívánom lekicsinyelni a királyunkért folytatott munkálkodásodat bíró uram, ez nekünk becsületbeli kérdés, ez, hogy kudarccal ne járjunk! Megígérem hogy ugyanannyit kapsz ezen nemes italból amennyit a püspök úr is, sőt még könnyen lehet hogy többet is, csak ezt a püspök úrnak el ne mondd mert képzeld csak el, hátha akkor sértve érzi majd magát... holott könnyen lehet hogy annyi ilyen italhoz juthatsz tőlünk, hogy ha nem is sokat, de némi mennyiséget akár el is adhatsz belőle, na most képzeld el milyen összegeket fizetnének neked érte...
—Az biztos is! Csak attól félek, annyi Szellőjárónk mégse lesz...
—Ugyan már, mindre vevők vagyunk, akkor is ha egészen kicsi gyerek, akkor is ha beteg, ha nyomorék, ha öreg, ha csúnya... Szóval teljesen mindegy, csak éljen, az a lényeg. És hogy ne feledjem, a fiú Szellőjárókat is megvesszük.
—Én csak boldog vagyok ha megveszitek jó italért a rondákat és öregeket is, de hát kinek kéne egy olyan, mihez kezd egy vénséggel a királyotok?!
	Vé barátságosan vigyorgott.
—Hát azt én se hiszem hogy olyanokat dug majd az ágyába... de nem ez a lényeg! Hanem, királyunkat búskomorság gyötri. Életunt... Újabb meg újabb élményekre sóvárog... Na de annak nemcsak az a módja ha a szép Szellőjárókban gyönyörködhet, hanem a maga módján a rútság is lehet szórakoztató, érted?!
—Értem hát... Nos, végeredményben... szó ami szó, az uralkodók néha... hogy is mondjam... De, persze, ez az ő dolguk...
—Úgy van. Ahogy te mondtad az imént: miért is ne, ha tehetik! Na de még többet mondok: királyom nem csupán azzal bízott meg engem hogy Szellőjárókat vigyek neki, hanem azzal is, hogy vigyek neki bármit ami érdekes, és bárkit aki érdekes! Például, királyom rajong az érdekes történetekért. Azaz, ha tudnál valami olyan rabszolgáról aki ékesszólóan tud mesélni, őt is megvennénk jó áron, azt se bánom ha amit mesél, csupa hazugság, csak szórakoztató legyen.
—Hát... ilyenről pillanatnyilag nem tudok... de majd utánanézek... talán néhány kiöregedett tengerész, azok lódítanak ám sok mindent... bár, azok viszont nem szoktak rabszolgák lenni...
—Ó de nagy kár, már reménykedni kezdtem... Esetleg talán ha volna olyasvalaki aki ha nem is rabszolga, de mittudomén valamiféle elítélt lator, akinek jól fel van vágva a nyelve...? Vagy valami szórakoztató eretnek, akit másképp úgyis kivégeznétek, lásd be kérlek annak már úgyis mindegy ha eladjátok, igaz hogy jogilag nem rabszolga, de nem hiszem én hogy tiltakozna azellen hogy elvigyük innen megláncolva, mert legalább addig élhet amíg szórakoztatja a királyomat a hülye fantazmagóriáival... meg is lesz mondva neki, addig él amíg mulatságos, szóval igyekezni fog...
—Egy eretnek aki mulatságos?!
—Nem mondtam hogy okvetlenül eretnek, nem érdekel hogy eretnek, a lényeg hogy szórakoztató bolondságokat tudjon mondani. De amúgy igen, akár egy eretnek is lehet szórakoztató, miért is ne, te is tudod hiszen bíró vagy, milyen képtelen ostobaságokat fecseg némelyik... Nálunk is akadnak eretnekek, képzeld csak, az egyik például komoly pofával állította, hogy léteznek olyan kicsi élőlények, amik szabad szemmel nem láthatóak! Ekkora képtelenséget! Hiszen minek is teremtett volna isten olyan élőlényeket, amiket nem láthatunk, nem igaz?! Na ezt az eretneket is a palotájába fogadta a királyunk egy ideig, és nagyokat röhögött rajta több alkalommal. Végül persze megunta és lenyakaztatta, de addig is jót szórakozott a bolond fickón. Szóval én azt hiszem bolondok akadnak mindenütt, én csak úgy mondtam hogy ha találnál néhány efféle habókos oktondit, azokért is boldogan adakoznánk itókával, vagy arannyal is ha óhajtod, mert a lényeg hogy a királyomnak minél több szórakoztató furamukit vihessek, és elégedett legyen velem!
—Hm... Hát, majd körülnézek... egy talán akadna, bár róla is a püspök úrral kell egyeztetnem, mert az eretnekek mindig az egyház illetékességébe tartoznak...
—Megtudhatom, miféle hülyeség fertőzi az elméjét?
—Miért is ne - úgy tűnik azt hiszi, a világunk gömbölyű!
—Nahát! - csapta össze a kezét Vé. —Ekkora eszement valakit! Gömbölyű, még ilyet! Hahaha, ez jó! Ezen aztán kacag majd a királyom, az biztos is! Gömbölyű! Jujujuj! Hiszen ha gömbölyű volna, már az összes víz rég lefolyt volna róla a Semmibe! Sőt, mi is rég legurultunk volna róla! Na, ekkora hülyeséget se hallottam még az biztos is, de a királyom se! Biztos vevő vagyok rá, hozhatod! Bár azt nem értem, miért mondod, hogy „úgy tűnik” hogy azt hiszi. Most azt hiszi vagy nem hiszi mégse?
—Szerintem hiszi, a püspök úr szerint is hiszi, de tagadja. Holott ezen fickó apja találta ki ezt az eretnekséget, alig is kérdéses tehát hogy a fia is hiszi.
—Akkor küldd hozzám az apját, őt is boldogan elviszem a királyomnak.
—Azt nem lehet, rég megégettük természetesen. De majd őt, ezt megpróbálom... tulajdonképpen a napokban akartuk ünnepélyesen kivégezni... Hát, majd meglátom mit tehetek... - és maga felé húzta egy határozott mozdulattal a második palackot. Ezt látva Vé így szólt:
—Nehéz ez a palack bíró uram, fogadd el mellé e tarisznyát is kérlek, ebben könnyebben cipelheted... - nyújtotta felé. A bíró átvette de majdnem elejtette oly nehéz volt. Belenézett, hát látta hogy két másik palack is van még benne, sőt, a palackok alatt a tarisznya mélyében aranypénzek csillognak...
—Mi most akkor elmennénk - állt fel Vé - mert pihennünk kell a hosszú út után. Visszatérünk a városon kívüli szálláshelyünkre, kérlek ne is marasztalj. Gondolom, úgyis van teendőd, mert hiszen a püspök úrtól is sok függ ugye... Kérlek értesd meg vele, hogy nagyon szeretnék sikerrel járni felséges uralkodóm előtt! Kedvező válaszában reménykedem tehát, s holnap dél tájban fel is kereslek téged megint, megtudni, a püspök úr is oly megértő-e küldetésem irányában, mint a te nemes személyed!
—Persze, persze, természetesen, az ügy nem tűr halasztást... - pattant fel sietve a bíró is, és saját kezűleg nyitott ajtót Vé előtt.

Mire visszaindultak az űrhajóhoz, már sötét volt odakint. Persze, kiderült azonnal, hogy az hogy „sötét”, igencsak relatív fogalom. Volt a bolygónak Holdja, majdnem akkora mint a Földnek is, meg sok más emberlakta bolygónak. Nem volt ugyan telihold, de majdnem félig látszódott azért, s így bőségesen adott annyi fényt, hogy az embereknek semmi gondjuk ne legyen a közlekedést illetően. Pláne, mert ahhoz képest hogy e kontinensen már majdnem tél volt mert az ősz utolsó napjaiban jártak, igazán jó idő volt: egyetlen felhő se takarta el az eget!
	Mégis, Licsi azt mondta, alig lát valamit. És fél.
—Azt hittem, nem féltek a barlangokban. - mondta neki Vé, emlékezve Tumma egykori szavaira.
—Mi köze ennek a barlangokhoz?!
—Az, hogy egy barlangban is sötét van.
—Persze, ha nem világítunk. Egy házban is sötét lenne ha nem világítanánk. De mi világítunk természetesen. És épp amiatt, mert nem szeretjük a sötétet. Ti talán szeretitek?!
—Azt nem mondhatnám, de legalább látunk benne... És nem is félünk a sötétben. Illetve, a kisgyerekek néha igen. De még azok se mindig.
—Igazság szerint én se a sötéttől félek olyan nagyon, hanem mert a sötétben számos gazfickó les az áldozatára. Még a belsőbb utcákban sem ritkaság hogy rosszul jár aki éjjel kimerészkedik, hát még a külterületeken...
—Elhiszem hogy bajod lenne, ha egyedül kódorognál most. Ne feledd azonban, milyen sokan vagyunk, és hozzátok képest óriások... Nemhogy magányos rabló, de egy jól felfegyverzett, erős rablóbanda se merne belénk kötni szerintem. Ha meg mégis megteszi, légy te abban biztos hogy ők járnak rosszul... - simogatta meg a leány fejét Zagri. —Különben meg - és e szavaknál felkacagott - jó ha tudod, olyan ruhában vagy ami golyóálló. Persze késálló is. Éppenséggel el lehet nyiszálni nagy nehezen, de az soká tart, és különleges kések kellenek hozzá, amik nektek nincsenek. Emiatt persze nyíllal is hiába lőnének rád. Ha nem éppen pontosan az arcodat találják telibe, akkor az ütés fáj majd neked, lesz is ott egy nagy kék foltod, de amúgy semmi bajod se történik, nem halsz bele... Na ehhez mit szólsz?!
—Szóhoz se tudok jutni!
—Remélem azért, most már kevésbé félsz...
—Megnyugtató volt ezt hallanom, de gondolj arra kérlek, soha életemben még nem mertem kilépni egyszer se az utcákra ilyen későn.
—Most velünk vagy.
—És most ki is mertem lépni... de ez nekem akkor is szokatlan szituáció.
—Eh, nem lesz semmi baj, nyugi!

	Valóban visszaértek minden baj nélkül. Tumma természetesen azonnal az édesapját kereste a soraikban a szemével, de nem találta.
—Nem sikerült?!
—Ne aggódj! - mosolygott Vé. —Az ügy „folyamatban van”! Annyit máris megtudtam, hogy apukád szinte biztosan él még. Meglehetősen biztos vagyok abban is, hogy már a holnapi nap során átölelheted!
—Akkor most mit tegyünk?
—Azt, hogy lefekszünk aludni. Pihennünk is kell elvégre. Holnap reggel természetesen újra bemegyünk a városba... bár reggel még nem a bíróhoz, hanem Licsi egykori gazdaasszonyához. És ezúttal is ő kísér majd el, nem te. Te egészen addig nem jöhetsz amíg apukád velünk nem lesz. Addig is azonban gyűjtsetek össze minden fellelhető üres műanyagpalackot, de üvegpalackokat is, mindent ami zárható, s bárki akinek pisilnie kell az emberek közül, kizárólag ilyenbe csinálhat, mert össze kell gyűjtsük valahogy a fizetséget a morik számára...

Hőseink tehát „eltették magukat holnapra”, ahogy Vé nevezte tréfásan az éjszakai nyugovóra térést. Zagri különösen várta már ezt, mert vágyott Licsivel lenni... Előtte udvariasan megkérdezte azért, nem fáj-e már nagyon a leány feje. Bár Licsi feje még fájt, ha nem is túlságosan, úgy vélte jobban teszi ha ezt letagadja, és mosolyogva megnyugtatta Zagrit, hogy emiatt ne aggódjon mert ő se aggódik miatta, és különben is akkor tarthatja csak magát igazán feleségnek, ha már megvolt a nászéjszakája...

Másnap aztán, inkább csak hogy Pucsakaci kedvébe járjon, Vé arra kérte Licsit, minapi gazdaasszonya házához most más útvonalon vezesse el őket mint amin előző nap jöttek, hogy láthassa - és Pucsakaci is láthassa a kamerák által - a város más részeit is. A leány tehát most másfele kalauzolta őket, s íme kiderült hogy ez valóban egy aránylag nagy város, de annyira hogy van egy másik piactere is, igaz hogy kisebb mint az ahonnan a Mennydörgőt megmentették. Ellenben e téren folyt a rabszolgák adásvétele...
	És íme, alig értek oda, máris megpillantottak hat nellit is: öt nőt és egy férfit, bár igaz hogy a nők közül kettő inkább csak fiatal leányka volt! Nyilván úgy lehetett, hogy ezeket hajóval hozták el még valamikor régebben a nellik kontinenséről... Vé szerzett már eddigre bizonyos gyakorlatot a nellik kinézetét illetően, így messziről felismerte, hogy bizony mindegyiknek el van vágva a szárnya is.
	Az biztos, hogy errefelé hatalmas ritkaságoknak számítottak, így bár rengetegen nézegették őket, nem úgy tűnt hogy a rabszolgakereskedő sok ajánlatot kapott volna rájuk. Nyilván, mert nagyon magas áron kínálta a portékáját...
	Vé természetesen azonnal odasietett, mert kötelességének tartotta a nellik megmentését. Ennek Ília biztos örülni fog, lám, nemcsak egy újabb mori nőt visz haza de nellit is!
	Kiderült hogy jól gondolta: valóban hatalmas a nellik ára! Licsi rögvest tolmácsolta neki, hogy a kereskedő kétszáz aranyra taksálja darabját, pedig egy jó erőben levő mori rabszolgáért is ritkán adnak negyven aranynál többet, de még ágyba való szépségekért se szoktak annál többet kérni!
—Aha, és a Szellőjárók? - kérdezte Vé Licsit.
—Hát azok annyira extrakülönlegesek, hogy az ő esetük más... Persze, ezek is itt különlegesek, azt mondja az eladó hogy ezek valami másik kontinensről valók, de hát akkor is, sokkal inkább hasonlítanak ránk mint egy Szellőjáró, szóval... De, persze, nekem semmi közöm ehhez, én csak tájékoztattalak róla hogy szerintem ez hatalmas ár. Nem is hiszem hogy bárki megvenné tőle ennyiért. Vagy esetleg talán ha egy darabot tud eladni belőlük, semmi esetre se mindet. Pláne most, hogy a papok a Szellőjárók beszolgáltatását is elrendelték, mindenki félhet hogy esetleg ezekkel is ez történik majd.
	Vé ezen egy kissé eltöprengett, majd úgy döntött, nem húzza az időt. Minek is, pénze van, s különben is jó ha úgy hírlik róla hogy gazdag uraság...
—Ott van nálad a pénz, Licsi, fizesd ki őket mind! Persze, az én nevemben vedd meg őket.
	Az üzlet tehát megköttetett a kereskedő legnagyobb örömére, aki titokban maga is félt attól hogy drágán vett különlegességei a nyakán maradnak. Igazából persze nem kétlette hogy el tudja őket majd adni idővel, akár még drágábban is, de... de csak ha a rabszolgái életben maradnak. Márpedig mindegyikük kókadozott, szomorú volt mert nem repülhet, mert ismeretlen helyre került, ráadásul mind tüsszögött is, mert nekik ez már nagyon hideg időjárás volt, még akkor is ha mindegyiket felöltöztette.
	Most azonban minden gond messze szállt: az aranyai nem fázhatnak meg, az arany nem is szomorkodik... De jó is hogy idejöttek e gazdag uraságok!
	Hangosan hálálkodott, majd tovább is állt, mert itt már nem volt semmi dolga. Más rabszolgakereskedők azonban kiabálva kezdték kínálgatni a portékájukat. Ám hiába: nelli már nem akadt köztük, Szellőjáró se, Mennydörgő se... És különben is, Licsi figyelmeztette Vét, hogy ő hallotta amikor idejöttek, hogy ez meg az a közelükben levő kereskedő sokkal olcsóbban akarta akkor még eladni az áruját, most azonban legalább kétszer akkora árat üvöltöznek Vé fülébe mint akkor, mert remélik hogy a gazdag idegen herceg annyit is ki tud fizetni!
	Vé bólogatott.
—És igazuk van, mert ki tudok fizetni annyit, még a tízszeresét is ha nagyon akarom... de kicsit se akarom! Csak azért mondtam el ezt is neked Licsi hogy tudd: hihetetlenül gazdagok vagyunk! Eszméletlenül gazdagok vagyunk, bődületesen és undorítóan gazdagok vagyunk, el se tudod képzelni mennyire gazdagok vagyunk! De e gazdagság tényleg a tied is mostantól, szóval ha netán volna valami akármi amire nagyon vágytál eddig, mittudomén valami csemege tegyük fel, akkor csak szólj bátran, és megvesszük neked! De tényleg csak ilyesmit hogy csemege, ékszerekre ugyanis semmi szükséged, elég szép most ez a ruha rajtad, amikor meg eljutsz a mi országunkba, lesz mindened úgyis, és sokkal szebb akármik is mint azok a vackok amik errefelé kaphatóak!
—Köszönöm a kegyességedet... De bevallom, amióta megkóstolhattam a... az „isteni pisit” ahogy a férjem nevezi - és e szavaknál mélyen elpirult - azóta én semmi más csemegére nem vágyom... de, ha valóban kérhetek valamit...
—Na, csak ki vele!
—De ugye nem fogsz megharagudni érte ha kimondom...
—Semmi esetre se. Legislegrosszabb esetben annyi történhet hogy elképedve nézek majd rád, megcsóválom a fejemet és azt mondom: „nahát, hogy ezeknek a nőknek micsoda dőreségek jutnak az eszükbe”... aztán annyit mondok neked hogy szó se lehet róla, felejtsd el örökre és kész. És akkor ha te nem erőlteted tovább az ügyet, itt vége is az egésznek, másnap már emlékezni se fogok a kérésedre, szóval semmi esetre se kell haragtól tartanod. Mondd tehát nyugodtan, mert azt már sejtem hogy te valami hihetetlenül nagy dolgot óhajtasz kérni, de lehet hogy csak te hiszed azt olyan rém jelentős dolognak, lehet hogy nekünk az egy szóra se érdemes semmiség. Bökd ki tehát mit szeretnél!
—Hát... hát épp emiatt félek mert én nem „mit” kérnék, hanem „kit”...
—Hogy... úgy érted hogy egy rabszolgát?! - szaladt magasra Vé szemöldöke.
—Lényegében valóban erről van szó... Bár mondom máris, hogy tudom én azt már hogy nálatok nincsenek rabszolgák, nem azért kéne hogy engem kiszolgáljon, hanem ott, ott ni, ott a tér szélén, látod... ott akit az a nő árul, na ő nem más mint az egyik barátnőm... És még ezt se azért kérem hogy el ne szakadjak a barátnőmtől, mert nem ez a lényeg igazából, én tudom hogy nélküle is boldog lennék nálatok, és hát valamit valamiért ugye ahogy Tumma mondta tegnapelőtt, szóval ha ezért el kell szakadnom a barátnőmtől akkor annak úgy kell lennie... de mégis, hát azért ha majd arra gondolok nálatok hogy én micsoda jólétben élek, varázslóként, ő meg rabszolgának lett eladva... szóval, nálatok biztos sokkal jobban élne ő is, még ha nem is lesz belőle varázsló...
—Hogy a csudába ne lenne az, légy te abban biztos hogy ha megvesszük és velünk jön, belőle is varázsló lesz! Ez egyszerűen el se képzelhető másképp. Jól mondta azt neked akkor Tumma: ezt egyszerűen nem tudod megúszni, teljesen reménytelen! Varázsló leszel és kész, az egyetlen kérdés csak az lehet hogy milyen gyorsan, de ha nagyon lusta és tehetségtelen vagy, még akkor is varázsló leszel idővel. És ez a barátnődre is vonatkozik, mindenkire akit befogadunk, kivétel nélkül!
—Akkor megvesszük?! - vidámodott meg Licsi arca.
—Az még nem biztos. De legalábbis nem teljesen lehetetlen. Mindenféleképpen feltétele legalább annyi, hogy valaki közülünk bevállalja a feleségének! Tudod, nálunk ez a szabály. Kizárólag nőket fogadunk be közületek, és nőket is csak így, mert a nőnek kell hogy férje legyen, azért, mert kell aki vigyáz rá, úgy értem szemmel tartja hogy hülyeséget ne műveljen, hiszen nálunk minden nagyon másképp van és ő eleinte még nem tud semmit, tehát be kell tanítsa meg minden... Tehát menjünk csak oda a barátnődhöz hogy szemügyre vehessük ezt... ezt a... minek is hívják?
—A leány neve az, hogy Kisszi, az édesanyjáé pedig Csinki.
—Mit érdekel engem az anyja neve, még ha annak a nevét mondtad volna aki el akarja adni...
—De hiszen azt mondtam, az anyja árulja!
—A saját lányát?!
—Muszáj neki... Tudod volt ez a nagy járvány, illetve hát az az igazság hogy van is még, bár már enyhébben dühöng... És meghalt a férje. Nagy szegénységben küszködnek, mert a földjük kicsi, állataik sincsenek hogy megműveljék, és a semmiből egyedül is nehéz megélni, holott hatan vannak...
—Az anya és öt gyermeke?
—Igen.
—Miért nem keres munkát valamelyik nagyobbacska fia?
—Mert mind leányok... De meg aztán, fiúknak se olyan könnyű munkát találni, nagy a szegénység...
—Na de hát akkor is, hogy a saját leányát adja el...! - morogta Zagri. —Még ha örömlánynak állna, azt megérteném, nem is ítélném el érte, de hogy eladni a saját leányát...!
	Licsi nagyot sóhajtott.
—Csak amiatt beszélsz így róla drága férjem, mert biztos hogy kizárólag a te gazdag országodat ismered, amit viszont én nem ismerek, de azt már sejtem, hogy nálatok éhhalál még hírből se fordulhat elő! Nálunk azonban nem is ritkaság... persze nem ám az urak közt... Szóval, ha nem adja el a leányát, akkor csak azt éri el vele hogy együtt halnak éhen, tehát nem csak ő, de a leánya is! És annyit úgysem tud összeszajháskodni hogy mind a hatan megéljenek belőle, mert minden nő ezt csinálja aki elözvegyül, meg az árva lányok is, ezt teszik pedig még a papok is tiltják, néha el is égetik némelyiküket. Vagy felakasztják. Vagy vízbefojtják. Többnyire azonban agyonkövezik... De így is teszik a nők, mert muszáj nekik, mert éhen halnának... Tehát ne ítéld el őt kérlek, különben meg el kell mondjam, annak idején ő szólt nekem hogy lenne ez a munka hogy valaki cselédet keres, így alkalmaztak engem abban a házban ahol rám találtatok, azaz inkább ahol merészeltem szólni nektek hogy mennék veletek... ma se értem hogyan lett hirtelen akkora bátorságom... illetve hogy ne hazudjak, szóval nem abban a házban hanem abban ahol a gazdaasszonyom még korábban lakott, de szerintem ez már lényegtelen... a lényeg az, hogy ő szólt nekem róla, ez a Csinki nevű nő, mert az ő leányai még kicsik voltak akkor ahhoz hogy beálljanak cselédnek, a gazdaasszony meg nem akart özvegyet alkalmazni, ezért ő maga nem mehetett és akkor szólt nekem... szóval ő jótét lélek, és nagyon szeretném ha segíthetnék rajta, ezért unszollak benneteket hogy vegyük meg a leányát...
	Odamentek tehát. Csinki, az özvegyasszony, azonnal nagy hajlongásba kezdett. És mutogatta leányát, Kisszit, hogy milyen szép, fiatal, hogy egészséges is, mondta hogy a leánya természetesen még nem ismert férfit soha életében...
	Maga a leány természetesen egyetlen szót se merészelt szólni, a szeme annál élénkebben járt rajtuk ide-oda, és látszott rajta a nagy rémület, mert ki tudja mi lesz vele az óriások közt...
	Ijedelmét Licsi is látta, és megnyugtatta:
—Ne félj semmit, csodálatos életed lesz köztük, látod rajtam is, engem se bántanak, sőt, ugye milyen szép ruhába bújtattak! Igazából amiatt is jöttek érted, mert mondtam nekik hogy a barátnőm vagy, örülnék ha láthatnálak, erre mondták hogy hát semmi se biztos, de legalábbis megtekintenek téged!
	Csinki mama tárt fülekkel figyelt, hogy Licsi egyetlen szavát is el ne mulassza.
—Odaadom a leányomat mindössze négy aranyért fenségednek! - és már tolta is előre Kisszit Vé felé.
	Ezen az áron aztán Licsi nagyon meglepődött.
—Négy aranyért?! Hiszen egy hete sincs hogy azt mondtad nekem, tíznél kevesebbért oda nem adod!
—Másnak nem is adnám kevesebbért, még annyiért se biztos... De én elhiszem hogy nálatok jó élete lesz... hiszen valóban gazdagok vagytok... de ha valami olyan uraság veszi meg, aki csak... aki... - és elsírta magát. Majd erőt vett magán, és így szólt:
—Nektek még ingyen is odaadnám, ennyit is csak azért kérek, mert orvosságot kell vennem a többi gyermekemnek, már ha élve találom őket még mire visszaérek...
—Mi a bajuk?!
—Mi, hát csak az hogy őket is meglegyintette a járvány...
—Akkor végük! Azellen nincs orvosság! Sőt, ha visszamész hozzájuk, még te is belehalhatsz!
—Ez így nem igaz, túléli a járványt minden tizedik beteg is, tudjuk jól... És ha orvosság nincs is ellene, de én azt úgy értettem hogy valami jobb falatot adni nekik, legalább utoljára jót egyenek az én kislányaim életükben... és akkor talán az se lehetetlen hogy túlélik, hiszen azt is tudjuk hogy a járvány is mindig a legnyomorultabbak közül szedi a legtöbb áldozatát...
	Licsi lefordította a nő szavait Vének és a többieknek. Vé nagyot sóhajtott.
—Mit fog szólni ehhez Ília! Villámokat szór majd a szeme, az biztos is! Másrészt viszont, inkább ő haragudjék meg rám mint a cár atyuska, márpedig Vá isten szereti a hepiendet, és a feleségének is tetszik a műveim fő szervezőelve, hogy „jótett helyébe jót várj”... hát, hm... hm... mindegy, várjunk ezzel egyelőre... Licsi, mondd meg kérlek ennek a nőnek... Csinki a neve? Neveket rosszul jegyzek meg és sokára... mindegy, szóval mondd meg neki hogy itt van négy arany, ezt még nem is a lányáért adom, megkapja mindössze azért, ha elvezet a többi lányához, mert azokat is meg óhajtjuk tekinteni! - azzal beszólt a mikrofonba:
—Pucsakaci, rögzíts mindent, legalább most felvehetik a kamerák egy nyomornegyedben élő mori család életkörülményeit is!
—Értékelem hogy gondolsz az érdekeimre. - hallotta a választ Vé.
—Nem erről van szó...
—Sejtettem.
—...csak összekötöm a mi projectünket a tiedével.
	Valaki megütögette Vé vállát hátulról.
—Meg akarod tartani magadnak a kicsikét? - kérdezte tőle Dzsum, a szobrászuk.
—Csak ha nem lesz senki aki igényt tart rá.
—Én tartok! Nagyon tetszik!
—Máris a tied. —Licsi, mondd meg kérlek mindkettejüknek, hogy Kisszi ezennel úgy tekintheti, hogy ő mostantól ezé a társunké, akinek Dzsum a neve, amúgy pedig szobrász nálunk. De nem úgy az övé hogy rabszolga, nyugtasd meg, hogy Dzsum a feleségének tekinti őt! Természetesen nem kötelező beleegyeznie a leánykérésbe, nem bántjuk ha nemet mond, és ekkor se lesz rabszolga, de ezesetben itt hagyjuk, és azt hiszem hamar meg tudod győzni őt arról, hogy nálunk mennyivel jobb, pláne mert te is ott leszel vele, és milyen szép is az hogy a két jó barátnő együtt...
	Amint Vé szavai tolmácsolva lettek, az anyuka hangos örömujjongásba kezdett, és Vé kezét csókolgatta, a fiatalember alig tudta abbahagyatni vele. Kisszi se volt már annyira ijedt mint korábban, mert hát jó-jó, ezek itt óriások még most is, de mennyivel másabb azért feleségnek lenni, mint rabszolgának...
	Legalább húsz percbe telt mire elértek a város szélén kornyadozó pici kunyhóhoz. Hőseink csak lehajtott fejjel tudtak belépni az apró ajtón. Odabent vágni lehetett a sötétséget. Mondta is azonnal Vé, amint látta hogy semmit se lát:
—Talán mégse igaz, hogy a morik világítanak a házaikban...
—Biztos hogy csak amiatt nincs most itt fény, mert még gyertyára se telik nekik. - válaszolta Licsi.
—Semmi baj, majd én csinálok világosságot azonnal. - mondta Vé, azzal előhúzta az elemlámpáját, és íme... máris körbenézhettek!
	Na erre a csodára ámultak csak igazán a mori nők! Még Licsi is, habár ő azután hogy járt az űrhajóban, már némileg „edzett” volt a csodákat illetően. Na de Kisszi és Csinki! Hohó, hiszen ez egy varázspálca ami világít!
	Térdre rogyott.
—Mentsd meg a gyermekeimet, hatalmas varázsló!
—Sajnos nem kifejezetten a gyógyítás a varázslói szakterületem... de megteszem amit tudok! - mormogta Vé.
	Odabent annyira hideg volt, hogy majdnem fagypontig süllyedt a hőmérséklet, nyilván tüzelőre se tellett. Néhány koszos pléd és cserzetlen bőrdarab alatt ott reszkettek a kislányok összebújva, mert úgy melegebb volt nekik. Egyetlen pillanat alatt nyilvánvalóvá vált Vé előtt, hogy szóba se jöhet bármelyikük „férjhezadása” is, mert túlságosan fiatalok még hozzá. Igazából Kisszi is olyan fiatal volt, hogy csak nagy jóindulattal lehetett „eladósorban levőnek” titulálni. Húgait azonban végképp egyáltalán semmiféle jó- vagy rosszindulattal sem.
	Emellett, tényleg betegek is voltak. Hiába hogy majdnem fagypont alatt volt a hőmérséklet odabent, és jól látszott az elemlámpa fényében a lehelletük, mindegyikük izzadt, nyilván mert lázrohamuk volt, és meglátva anyjukat, vízért könyörögtek, ügyet se vetve óriási látogatóikra. Olyan rosszul voltak, hogy még az elemlámpa varázslatos csodája se váltott ki belőlük ámulatot, félelmet vagy kíváncsiságot.
—Mindjárt adok inni nektek szegénykéim... - mondta a mama.
—Megállj! - szólt Vé. —Ezzel itasd meg őket, hátha segít! - és mint tegnap a bírónál, megint előhúzott egy jókora palackot a tarisznyájából.
	Csinki meg se kérdezte mi ez az ital, amióta meglátta az elemlámpát, vakon bízott a varázslókban.
—Ezt igyátok, orvosság, jót tesz ha keserű is... - nyújtotta azonnal az egyik kislánynak.
—Nem keserű, sőt, csodálatos íze van! - nyugtatta meg őt Licsi.
	S valóban, a kislány alig ízlelte meg, olyan mohón itta hogy alig hagyott a palackban valamennyit! Csinki meg is ijedt, de Vé mondta hogy semmi baj, akad náluk belőle még bőven!
—És különben is könnyen utántölthetjük... - somolygott. —Nem az itt a kérdés hogy jut-e nekik belőle elég, hanem hogy segít-e a gyógyulásban! Azt már tudjuk, temérdek jó hatása van a fajtátokra, de hogy konkrétan e betegséget is meggyógyítja-e, arról fogalmam sincs. Az esély rá viszont jelentős, mert az azért biztos, hogy legalábbis erős lázcsillapító, márpedig ezeknek itt komoly lázrohamuk van most, ez le se tagadható! Na már most, ha ez olyan betegség ami kicsit is hasonlít az én világomban ismert meghűléses betegségekre, akkor pompás esély van a kislányok meggyógyulására, mert meghűlésnél többnyire úgy szokott lenni, hogy a betegséget idővel magától is legyőzi a szervezet, minden orvosság nélkül, feltéve azonban hogy bele nem hal előbb a beteg, tudniillik a lázrohamokba, a szervezet vízveszteségébe, s főleg abba hogy egy csomó sót veszít az izzadással, általában véve elektrolitot... na de amit mi adunk neki, az épp hogy efféle elektrolitokban bővelkedő folyadék, szóval nem is csodálom hogy kifejezetten épp a lázas megbetegedésekre remek ellenszer! Vagyis, én azt hiszem, ez az „isteni pisi”, ez igazából nem gyógyszere e betegségnek a szó szoros értelemben, ennek ellenére mégis életet menthet, mert megerősíti a szervezetet addig, míg az magától is leküzdi a betegséget! Pláne ezt hiszem amióta megtudtam, hogy a betegek mintegy tizede amúgy is túl szokta élni. Mert ezt mondta a nő, ugye, Licsi?
—Igen, ezt mondta, sőt, én azt is tudom hogy aki egyszer megkapta és túlélte, az örökre védetté válik!
—Pompás hír! Szóval, én meglehetősen biztos vagyok ezek után benne, hogy ha csak addig élnek még a kislányok amíg ez az ital leviszi a lázukat, akkor már apránként rendbejönnek, életben maradnak...
	Nos, e lázroham már tíz perc után semmivé foszlott! Sőt, a kislányok annyira jól lettek, hogy már kíváncsiságot is mutattak az elemlámpa iránt... Vé volt olyan kedves és megengedte azt is nekik hogy játsszanak kicsit vele, s ez elképesztette a lányok anyját. Mekkora jóindulattal is van irántuk a varázsló, meri még a varázspálcáját is a leányok kezébe adni!
—És mi lesz ha elrontják?! - ijedezett az anyuka.
—Van még belőle. - vont vállat Vé.
—És ha valami szörnyűséget varázsolnak vele akaratlanul is?!
—Ne aggódj, nem képesek rá. - legyintett Vé.
—De véletlenül...
—Véletlenül se. Lehetetlen. Nyugodj már meg, mitől félsz amíg mi itt vagyunk...
—Odaadom minden leányomat ingyen... könyörgök... vigyétek magatokkal őket!
—Van ezzel egy kis baj. - sóhajtotta Vé. —Tudd meg ugyanis jóasszony, hogy a mi népünkből való férjtől nem lehet gyermeke senkinek se aki nő a ti népetekből való! Márpedig arról szó se lehet hogy fiút is magunkkal vigyünk közületek a mi hazánkba!
—De úgy legalább életben maradnak a leányaim. És rabszolgák se lesznek.
—És ha később mégis férjre vágynak majd?
—De hiszen miért is ne lehetne férjük, nem azt mondtad nagyuram hogy férjük nem lehet, csak azt hogy gyermekük nem lehet, s az nem ugyanaz ám...
—Jó-jó, de ki fogja őket felnevelni nálunk?!
	S erre bizony elhallgatott az anyuka és szomorúan hajtotta le a fejét. Vé azonban tovább követelődzött.
—Te magad vállalnád talán?
—Hogy... hogy én?! Úgy érted felséges uram, hogy én... hogy én is...
—Természetesen, valamit valamiért! Ott nálunk dolgoznod kell majd. Dolgod olyasmi lesz, amitől ti morik állítólag nem féltek. Van nálunk egy hatalmas barlangrendszer, azt fel kell deríteni. Olyan nagy, hogy napokon sőt heteken át lehet benne bolyongani, anélkül hogy kereszteznéd korábbi útvonaladat! Szerintem egy élet is kevés a megismerésére. Kapsz majd ilyen világító varázspálcát meg más eszközöket is, és feltérképezed e barlangrendszert, segíthetnek benne a gyermekeid is. Persze ha nagyobbak lesznek. Meg csinálsz minden mást is amit mondunk neked, jobbára csupa olyasmit amihez a barlangban muszáj lenni. Pénzt nem kapsz majd a munkáért, de ellátunk finom élelemmel, orvossággal is ha kell, ruhával, mindennel, amit csak óhajtasz, mert tudd meg hogy nálunk minden közös! Vállalod?!
—Igen, igen, persze...
—Ha megtetszel nálunk valakinek, ami nem biztos mert már nem vagy azért igazán fiatal még ha öreg se, de ha mégis, akkor feleségül kell menned hozzá.
—Nem is mernék nemet mondani, de meg még boldog is lennék ha úgy adódna, hogy...
—De addig is természetesen mindent meg kell tenned amit óhajtunk tőled. Bárki mond neked valamit, az parancs a számodra, akkor is ha csak udvariasan kér!
—Hű rabszolgátok leszek!
—Nem leszel rabszolga. Senki nem fog téged verni, megláncolni, szidalmazni. De remélem már sejted hogy mi varázslók vagyunk, még ha ezt titkoljuk is itt köztetek, nálunk tehát minden nagyon másképp van, és nem lenne az jó ha valami hülyeséget művelnél amiből baj lesz, érted? Neked se lenne jó, könnyen bele is halhatnál! Emiatt okvetlenül muszáj engedelmeskedned. Akkor is ha nem érted az okát. És erre meg kell tanítanod a leánykáidat is. Nem akarunk rosszat nektek, nem emiatt követelünk engedelmességet.
—Értem hát, értem, ó én olyan boldog vagyok...!
—Még arra is figyelmeztetnem kell téged, hogy el kell felejtened a vallásodat. Nálunk olyasmi nincs, mi a tudományban hiszünk nem istenekben. Senkit nem kezdhetsz el győzködni, térítgetni, de még az se jó ha magadban imádkozol, mert ha meglát téged valaki úgy, legjobb esetben is az lesz hogy kiröhög téged és mindenki bohóca leszel...
—Ha te mondod hogy ez hamis vallás, habozás nélkül elhiszem neked! E pillanattól kezdve nekem ti vagytok az istenek, hiszen hogy is kételkedhetnék ebben azok után hogy megmentettétek a gyermekeimet!
—Azt is tudomásul kell venned, hogy nálunk élnek nellik is, ilyenek mint ők - mutatott a most megvásárolt nellikre - ők is a mi megbecsült barátaink, nem rabszolgák, tehát testvéri szeretettel kell viszonyulj hozzájuk!
—Ez legyen a legnagyobb bajom a hátralevő életemben hatalmas varázsló, ez engem igazán nem zavar, én amíg ki nem vittem a piacra eladni a lányomat, addig azt se tudtam hogy effélék léteznek, engem igazán nem zavarnak, nincs nekem semmi bajom velük, minek is lenne, hiszen még csak félnem se kell tőlük mert sokkal kisebbek mint én vagyok!
—De te se bánthatod őket.
—Na de minek is tennék ilyesmit?! Én mostantól a tietek vagyok, ha bárkire is azt mondod hogy a te barátod, onnantól az az én barátom is!
	Megszólalt az egyik kislány. Licsi tolmácsolt megint.
—Szeretne még inni abból a csodálatos finomságból.
—Nálam már nincs több teli palack, adjon neki valamelyiktek! - mondta Vé.
—Nálam van. - felelte Rubijádi, a matematikusuk, azzal leguggolt és átnyújtotta a palackot a kislánynak. Előtte ki is csavarozta. A kislány mohón kortyolt belőle, majd mondott valamit. Licsi elmosolyodott.
—Azt kérdi tőled, azért vagy-e olyan kedves hozzá mert te leszel az új apukája?
—Huh... Micsoda érzelmi zsarolás... De, hogy a csuda vigye el... most erre mi a szöszt mondhatok... Hát, végeredményben az anyuka annyira fogadkozott az imént hogy engedelmes lesz... Tulajdonképpen nem csúnya... igaz hogy eleinte fiatalabb pipit óhajtottam volna, de hátha jól járok vele, egy tapasztaltabb nővel, elvégre Vé is olyan jól megvan az ő Tummájával... Hm... Na jó, legyen! Kérdezd meg tőle mit szólna hozzám, de figyelmeztesd arra is hogy matematikus vagyok, ami azt jelenti hogy bár én tényleg szeretem a gyerekeket, de ha azt mondom hogy most gondolkodom, akkor jobb ha a porontyait elviszi tőlem jó egy kilométerre, mert nekem csendre van szükségem az elmélyedéshez! Mindenkor máskor azt se bánom ha a nyakamba másznak, vagy a hátamon ugrálnak, tényleg, boldogan bolondozok velük, cipelem őket a vállamon vagy amit csak akarnak, még élvezni is fogom. De ha szólok hogy az apucijuk most gondolkodni akar, tovább kutatva a számok titkait, akkor szó se lehet semmi ellenkezésről! Akkor síri csend kell legyen körülöttem, mert a leghalványabb nesz is az őrületbe kerget! Ha megzavarják a töprengésemet, akkor egyszerűen tombolok a dühtől, akkor szörnyeteg vagyok, kiabálok, üvöltözök meg minden... jobb ezt elkerülni! De nem kell félnie mert ezt igen egyszerű elkerülni: megvan ugyanis az a jó szokásom szerencsére, hogy kivétel nélkül előre szólok amikor nem szabad engem zavarni! Szóval mindössze annyit kell megjegyeznie hogy ha ezt mondom, azt vegye komolyan és kész! Olyankor nem akarom látni se őt, se a gyerekeket. Minden más esetben azonban valóban remek apucijuk leszek, ezt megígérhetem.
	Csinki mama ezt természetesen boldogan megígérte, és fennen bizonygatta, hogy hatalmas megtiszteltetésnek érzi hogy a férje egy igazi komoly tudós, egy matematikus! Hiszen az olyanoknak még a királyi udvarban is kimagasló megbecsültségük van!
	Ezek után már nyugodtan mondhatta Licsi a kislánynak, hogy igen, az óriás bácsi az ő új apukájuk...
—Na akkor „apuka” - vigyorgott rá Rubijádira Vé - vezesd a családodat azonnal az űrhajóhoz, a nellikkel együtt! Adj új feleségednek is a... a „Szent Italból”, hehehe... hadd legyen immunisabb a betegség ellen, hiszen holtbiztos hogy ő is tele van vírusokkal amik a lányaiból átmásztak rá. Adj bőven ilyet inni a nelliknek is.
—Rendben nagyfőnök! - vigyorgott Rubijádi. —Sőt, előre szólok hogy rém kegyetlen leszek a feleségemmel, és azt se bánom ha Pucsakaci videóra veszi: Amint visszaértem, és belé lett tömve a nyelvünk, tehát a felébredése után, azzal kezdem hogy megkérdem tőle, hajlandó-e vita nélkül teljesíteni minden parancsomat! Ő természetesen nem mer majd mást mondani mint hogy igen. Erre én ott a szeme láttára belepisilek majd egy pohárba, és ráparancsolok hogy ezt azonnal igya meg, bebizonyítva hogy valóban megtesz mindent amit akarok tőle, s egyben így bebizonyíthatja irántam érzett mélységes alázatát... Hohó, milyen képet vág majd ha rájön hogy nem valami undokságot iszik! Teljesen odáig lesz a hatalmas ámulattól!
	Vé nevetett.
—Hát, lehet hogy van ebben a mókában némi lelki kegyetlenség, de nem tagadom hogy még nekem is tetszik! Az biztos hogy ha ezt megteszed vele, eszében se lesz később bármi miatt is ellenkezni... no nem mintha most engedetlennek tűnne... de azért mégse a kislányok előtt szedd elő a micsodádat a mókához...
—Ennyi tapintat bennem is van.
—Jó. Öt társunk elkísér téged hogy baj ne történjék. Mi pedig menjünk Licsi gazdaasszonyához, csekkoljuk le, szerzett-e nekünk az eltelt idő alatt Szellőjárókat!

Amikor a mori asszonyság ajtót nyitott nekik, akkor olyasmi történt, amit Vé később úgy mesélt el a szigeten hagyott többi embernek, hogy a nő „köpni-nyelni nem tudott”! Ennek oka természetesen az volt, hogy megpillantotta korábbi cselédlányát, Licsit, abban a tündöklően csillogó aranyöltözetben. Igazság szerint eddig a pillanatig azt hitte, Licsi valamiért elszökött tőle.
—Hát te...?!
—A mellettem álló nemesúr, Zagri herceg megkérte a kezemet, és én természetesen habozás nélkül igent mondtam neki. Hiszen mi mást is tehettem volna, józan nő semmi esetre se utasíthat vissza ilyen káprázatos leánykérést... bár szerintem még egy bolond nő se. Ennyire bolond senki se lehet.
—Hát... hát te aztán... te... meg... megcsináltad a szerencsédet egész életedre...
—Ez nekem is kiváltképpen mély meggyőződésem! - válaszolta Licsi választékosan, és Zagri oldalához simult. —Beengedsz akkor a házadba bennünket? Illetve, van-e egyáltalán értelme annak, hogy férjem és társai megtiszteljék hajlékodat a jelenlétükkel?
—Ó igen, igen, van, nagyonis! Jöjjetek csak!
	Odabent nem csupán a mori nő látta vendégül őket, de ott volt a férje is. Meg kilenc Szellőjáró... Igaz hogy ezekből öt fiú volt, de Vé nem aggódott amióta megtudta, hogy a Mennydörgők országában akadnak Szellőjárók bőven. Oda is eljutnak pár éven belül, építenek majd gőzhajót, de ha nagyon muszáj már most is elmehetnek azzal amivel legyőzték a nagy tavon a mori hajóhadat, a Ványával vagy valami hasonló járművel... lesz Szellőjáró mindenkinek elég! Ezeket már csak amiatt menti meg, mert hát hadd örüljön ennek Csini, a fajtársainak, meg jóindulatból, emberszeretetből, még ha nem is emberekről van szó ezesetben...
	Ezek a Szellőjárók ráadásul egész jól festettek, azaz a lehetőségekhez képest egészségesnek tűntek, még az a két gyerek is aki ott volt köztük. Az egyik Szellőjáró férfi és egy nő is azonban igencsak idős volt! Annyira vének, hogy a mori nő arcán látszott is, aggódik hogy ezek a nyakán maradnak, és gyorsan el is hadarta hogy reméli Vé komolyan gondolta hogy vehet öreget is mert azokat is átveszi tőle...
	Vé megnyugtatta hogy hogyne, persze, természetesen! És azokért is ugyanannyit fizetett. Ezek után a nő nagyon megkönnyebbült, és elmondta, hogy e két vénségről tudta, hogy a tulajdonosa épp a napokban akarta kivégezni őket, mert eddig is csak arra tartotta őket már évek óta, hogy ha valahonnan messziről olyan Szellőjáró érkezne hozzá aki nem ismeri az itt beszélt mori dialektust, akkor ezek megtaníthatták az „újoncnak” azt. Egy ideje azonban ezek már ezt se nagyon teszik, búskomorak, sőt, maguk mondták hogy meg akarnak halni... Na de most ő megvette őket, most már ezek is Vé rabszolgái...
	És Vé így szólt:
—Licsi, mondd meg kérlek a Szellőjáróknak, hogy várjanak még a meghalással, mert hamarosan hatalmas örömben lesz részük: a mi országunkban hihetetlen mennyiségű fény van, olyan fény amit ők szeretnek is, ráadásul nálunk nem vágjuk le a tollaikat, meg lesz engedve hogy repüljenek is, amennyit csak akarnak!
—Nem hiszik. - tolmácsolta a szavukat Licsi azonnal.
—Semmi baj, hamarosan tapasztalni fogják! Na, mi akkor megyünk is, köszönjük az üzletet jóasszony, nagy hasznunkra voltál, bár azt hiszem te se panaszkodhatsz...
—Nem, nem, elismerem, és én is hálásan köszönöm!
—Holnapig még biztos itt időzünk, akkor még benézünk hozzád, ha netán tudsz addig szerezni valakit nekünk, azt is megvesszük. Utána azonban továbbállunk. Na, akkor induljunk is! Vissza az űrhajóhoz...

	Visszatértek. Ott azonnal megszűnt a Szellőjárók hitetlenkedése, mert meglátták Csinit a csodálatos tollruhájában, aki úgy festett a számukra mintha egy Szellőjáró királynő lenne... és Csini persze azonnal bőbeszédűen kezdett el csivitelni nekik a maguk Szellőjáró nyelvén, hogy mindent elhihetnek ezeknek a derék ragadozóknak, ezek kiváltképpen jóságos ragadozók, mert éppen pontosan Szellőjáróra biztos hogy sosem ragadoznak, ellenben az a furcsa szokásuk van, hogy valami érthetetlen okból nagyon szeretik a Szellőjárókat dédelgetni! Legalábbis a Szellőjáró lányokat. De a fiúkat se bántják...
	És persze azonnal befeküdtek ezek a Szellőjárók is egy-egy szoláriumba, regenerálódni. Az biztos, ilyen bőségben sosem volt még részük fényben!
	Míg ők ott feküdtek, és a nyelvet tanulták a sisakokkal, Vé és társai az időt étkezésre használták fel. Meg itókázásra... Muszáj volt inniuk, hogy legyen elegendő a moriknak adandó varázsitalból ugyebár...
	Mire ezzel végeztek, a Szellőjárók is megtanulták a nyelvet, fel is ébredtek, és az öreg Szellőjáró férfi megkérdezni merészelte Vétől:
—Mire kellünk nektek mi? Mert azt értem, hogy szerettek párzani a nőinkkel. Bár ezt se nagyon értem, hiszen vannak nektek is nőitek, de azért valamennyire mégis értem... na de mi, férfiak?! És pláne én, hiszen én vén is vagyok!
	Vé átkarolta az öreg vállát.
—Tőlünk nem lehet gyereke a nőiteknek. Tehát muszáj hogy legyetek ti Szellőjáró férfiak is, másképp idővel kihaltok, s nem lesznek nők se nekünk. De még te se vagy haszontalan, hiába hogy öreg vagy: tudd meg ugyanis, hogy a tollaitok a számunkra hatalmas kincs! Hogy mire kellenek, azt hiszem hiába is mondanám el, nem értenéd, de mindegy is: a lényeg hogy kellenek nekünk a Szellőjárók tollai! Tollad meg neked is van ugyebár... de nem úgy kell hogy mindet kihúzigáljuk belőled, ne ijedj meg, csak ha épp valamelyik úgyis kiesik magától, akkor kérlek ne hagyd ott, hanem szedd össze és add nekünk! Ennyi az összes kérésünk hozzád, szerintem ezt igazán könnyen teljesítheted! Különben meg a részletekről beszélgess csak a feleségemmel, Csinivel, hátha ő el tudja mondani neked a lényeget úgy, hogy megérted... De ha nem, az se baj, annyit kell csak megjegyezned hogy semmi félnivalód immár!
	Tumma lépett mellé.
—Ideje lenne indulnod drágám mert elkésel - ne feledd kérlek hogy délre ígérted hogy újra meglátogatod a városbírót és a püspököt!
—Tudom, de jó lesz az nekik délután kettőre is. Vagy akár háromra... Szándékosan kések ugyanis. Ha pontos lennék, még azt hinnék, mindenáron akarom édesapádat, gyanakodni kezdenének netán valamire, esetleg semmi konkrétra de akkor is gyanakodnának... Így azonban ha kések, akkor olybá tűnik hogy szívesen megveszem ugyan, de azért nem olyan nagyon fontos nekem az egész ügy, csak amolyan nagyúri szeszély! Máris csökken tehát önmaguk fontosságának mértéke a tulajdon szemükben, és inkább ők kezdenek aggódni hogy megkapják-e a foglyukért a kialkudott jó árat, tehát nem azon kezdenek el filózni, eladják-e egyáltalán nekem!
—Hű de okos vagy! Sőt rafinált!
—Cseppet se vagyok okos, rafinált se, mindössze író. Igazából egy nagyon naiv valaki vagyok, mindössze véletlenül olyan a szakmám, legalábbis a hobbym, hogy gyakran írok cselszövésekről. Tanulmányoztam tehát a cselszövések „sablonjait” is, hehehe...
—Ezt nem értem.
—Kérdezd meg akkor Pucsakacit amíg úton leszek, hogy mi ez velem hogy aspergeresség meg sablonok és egyebek, s majd ő kiokosít téged! - vigyorgott Vé.

	A városbírónál már tűkön ülve várták Vét és társait... Ez természetesen nem derült ki a legelső pillanatban, akkor még csak úgy a szokásos módon udvariasak voltak a magas rangú küldöttséggel. Bár az már mindenképp „gyanúra okot adó jel” volt, hogy eljött oda a püspök is, és nem tartotta méltóságán alulinak hogy ő maga is várakozzék ott a késve érkező „óriásokra”... persze, nyilván bosszús volt emiatt. És az is biztos hogy inkább a remélt anyagi érdek tartotta őt ott...
	Kétségtelen, nagyon dühösek lettek volna ha Vé faképnél hagyja őket és nem jelenik meg. Rengeteg munkát fektettek ugyanis e találkozóba, a remélt üzletbe... Ez azon nyomban megmutatkozott, amikor Vét és a többi embert be se invitálták a terembe ahol előző nap a vacsorát kínálta nekik a bíró, hanem ehelyett a nagy, belső udvarra hívták őket, s íme kiderült, hogy ott jókora tömeg vár rájuk! De micsoda tömeg! Hányan és kikből! Még maga Vé is meglepődött rajta! Mert sejtette ő, hogy nem kell üres kézzel távoznia, de azért ennyi „eleven árucikket” összegyűjteni mindössze egyetlen nap alatt, sőt, inkább csak egy éjszaka és egy délelőtt alatt, a középkori kommunikációs módszerekkel, gyakorlatilag tehát úgy hogy semmiféle hatékony hírtovábbítási módszerük sincs, nos, az igazán elismerést igényel, és mindenképpen arra utal hogy nagyon komolyan szeretnék ők is, ha az üzlet megköttetne!
	Volt ott mindenekelőtt - Vé megszámlálta őket - huszonhét Szellőjáró, igaz hogy ezek közül vagy nyolc olyan öreg, hogy Vé nem volt biztos benne, tudnak-e még egyáltalán repülni. Öten meg egészen fiatal kisgyerekek voltak. A többiek azonban felnőttek, s némelyik Szellőjáró leány olyan bájos, hogy Vében bizony illetlen gondolatok ébredtek, hiába hogy neki volt már Szellőjárója, Csini képében... És szó se lehetett róla hogy ezen újabb Szellőjárók bármelyikére is igényt formáljon, mert már a korábban beszerzettek fölött is komoly vita alakult ki az expedíciósai közt, melyiküké legyen ez meg az, és Vé tudta, az ő vezető szerepe csak addig tart amíg be nem jelenti ezen újabbak valamelyikére az óhaját: a többiek ugyanis abban a pillanatban péppé vernék őt, amit Pucsakaci se tudna megakadályozni, de nem is akarná, hanem boldogan filmre venné, hiszen milyen pompás jelenet is ez a nézők számára...
	Kiderült azonban, hogy a papok kerítettek valahonnét még két másik Mennydörgőt is! Ezek egészen picike kisgyerekek voltak, az egyik egy leány, a másik egy kisfiú, és hatalmas láncokkal béklyózták meg őket.
	Volt ott továbbá tíz nelli is, mind nő, férfi egy se volt köztük.
Mindez azonban még mindig semmiség volt ahhoz képest, ami igazán megdöbbentette Vét! Akadt ugyanis az udvaron több tucat olyan személy is - férfiak is és nők is, bár inkább felnőttek, kisgyerek nemigen akadt köztük, legfeljebb pár olyan aki már majdnem-felnőtt volt - melyek tulajdonképpen tökéletes moriknak néztek ki, egyetlen dologtól eltekintve: ezeken, ahogy most ott reszkettek a metsző hidegben, mert felülről minden ruhát lerángattak róluk rabtartóik, jól látszott, hogy a szárnyaik nem feketék, hanem valami más színűek: tiszta fehérek, vagy elefántcsontszínűek, vagy pirosak, kékek, zöldek, akármilyenek... Gyakorlatilag tehát úgy néztek ki, mintha valamiféle roppant nagyra megnőtt nellik lennének, bár a nellik szárnyain a mintázat sokkal kifinomultabb és részletgazdagabb szokott lenni!
	Leghátul pedig, mintegy szerényen meghúzódva utolsónak, ott búslakodott egy mori férfi, aki emberi fogalmak szerint talán ötven évesnek nézett ki.
—Gondolom ő lesz az az idióta aki azt a hülyeséget terjeszti, hogy a világ gömbölyű, mi? - bökött felé az ujjával Vé gúnyosan.
—Ő hát, persze! - bólogatott a városbíró. —De - tette hozzá gyorsan - nem eladó külön, csak mindenkivel együtt! Rengeteg munkánk fekszik ezek összegyűjtésében, nem is aludtam egy szikrányit se az éjjel...
—Már minek is venném meg őt külön?! Ezek a többiek messze sokkal érdekesebbek! Persze, őt se hagyom itt, jó lesz elszórakoztatni a királyomat, hiszen mondtam már ezt tegnap a te nemes személyednek... De ezekre a színes izékre azonnal adjatok valami ruhát, mert megfagynak még a végén, aztán hullákért nem fizetek semmit még én se, remélem ezt nem veszed tőlem zokon...
—Persze, persze, világos, most is csak amiatt meztelenek hogy láthasd, ők is különlegesek, biztos érdekelnék a királyodat... —Hé ti ott - kiáltott a szolgáinak - Adjátok vissza rájuk a gönceiket!
—Az biztos is hogy érdekesek! Kik ezek?
—Mindenféle undok, ocsmány mutánsok. - válaszolta a városbíró helyett a püspök, aki melléjük lépett.
—Aha, tehát még csak nem is eretnekek?
—Fogalmam sincs, eretnekek-e, mindegy is, mert mindenképp végük lenne, amúgy meg hát persze minden bizonnyal eretnekek, épp mert tudják is hogy mindenképp ki lesznek végezve, így aztán gyűlölik az igaz hitet, némelyikük ezt be is vallotta, már-már büszkén; de a többiek hitetlenségében is biztos vagyok.
—És amiatt kell meghalniuk mert színesek a szárnyaik?
—Naná, persze hogy! Nem hagyhatjuk hogy ez elterjedjen a mi derék és istenfélő népünkben. Pláne hogy egy nőnek legyenek színesek a szárnyai! Hiszen hová is fajulna ez - hamarosan senkinek se kellenének a tisztességes, szerényen kinéző feketék, csak ezek a színesbőrűek! De ennél is nagyobb veszély, hogy amint csak pár ilyennek is megengednénk hogy köztünk éljenek, elterjedne olyan divat hogy a nőink igyekeznek ezekhez hasonlítani, megnőne a körükben a vágy a cicomázkodásra, a szemérmetlen díszelgésre, és megkevesbedne elméjükben a hely az istenfélő gondolatokra, a szentségekkel törődésre, mert csak a talmi csillogásra gondolnának, a világi hívságokra...
—Aha, értem. Persze, teljesen világos, milyen bölcsek is vagytok hogy ezt így átlátjátok már az elején, minden szavad maga az igazság! Csak azt mondd meg nekem kérlek, honnan valók ezek, hát nem végzitek már ki őket mindjárt megszületésükkor?
—Még szép hogy azt tesszük, de akadnak istentelen szülők, akik, amikor észreveszik hogy gyermekük aki született efféle, nem jelentik be a plébánosnál e tényt, s önmaguk se ölik meg a mutáns csecsemőt amihez különben megvolna a joguk, hanem elszöknek vele mindenféle járhatatlan vadonokba, vagy megpróbálják álcázni a tényt hogy a gyermekük ilyen, úgy, hogy feketére festik a bőrét vagy ruhát adnak rá még meleg időben is... De, ez ki szokott derülni idővel. És aki elszökik, azt is elfogjuk idővel. Legalábbis többnyire. Már amiatt is mert a szökevények gyakran rablókká züllenek, a rablók sorsa meg általában az, hogy elfogattatnak, előbb vagy utóbb.
—Hm, hát, el kell ismerjem, országotok igazán bővelkedik érdekességekben! Rendben van, megveszem mindet, amennyiben meg tudom fizetni. De remélem képes vagyok rá. Mennyit kértek az összesért?
—Én kérek egyedül - pöffeszkedett a püspök - mert ezek mind a szent papi rend illetékességébe tartoznak!
	Vé a városbíróra nézett, de az nem szólt, az író tehát úgy vélte, ezek ketten megegyeztek hogy a püspökre lesz bízva az alku, s a városbíró később megkapja majd a részét a paptól. Semmi baj, neki így is megfelel...
—Rendben szentatyám, akkor tehát mi is az ára ezeknek?
—Hát azoknak, a Szellőjáróknak...
—Bocsáss meg de minek húzzuk az időt alkudozással? Tényleg hideg van, megfázhatnak... Összesen mennyit kérsz értük, halljuk!
—Hát, ha ragaszkodsz hozzá hogy egyben mondjam meg...
—Jaj, dehogy is ragaszkodom, de feltételezem a te szent személyed ideje is drága, minek fecsérelnéd akkor efféle jelentéktelenségekre?!
—Jól van, halld hát: fejenként tíz arany, és tíz palack abból a csodálatos italból! De ez hogy „fejenként”, ez nem jelenti azt hogy válogathatsz, mert vinned kell mind!
—Ezen ne múljék, de van egy kis baj: nincs nálam most ennyi palack! Arany még csak volna, de palack, az nincs. Nehéz ám azt cipelni, és ennyire igazán nem számítottam, szorgalmasak voltatok, elismerésem érte...
—Akkor menj vissza, és hozd el ami hiányzik!
—Jobb ötletem van. - vigyorgott Vé, azzal benyúlt a tarisznyájába, és előhúzott onnan egy műanyagdobozkát, ami nagyjából húsz centis lehetett. Óvatosan kinyitotta és a püspök orra alá tartotta. A doboz tele volt apró sárgás kristályokkal. Sóra emlékeztetett leginkább, holott nyilvánvalóan nem lehetett só, már a színe miatt se.
—Kérlek tégy pár szemecskét belőle a nyelvedre! - vigyorgott a papra.
	Az óvatosan engedelmeskedett. Kissé gyanakodott, de mégis meg merte tenni, csak nem fogják itt megmérgezni őt, épp most, mindenki orra előtt...
	Amint azonban megízlelte, máris mennyei boldogság ömlött szét az arcán.
—Óóó...!
—Ez olyan por, ami úgy keletkezett, hogy a mi csodálatos italunkat egyszerűen besűrítettük, kristályosítottuk! Mert tudod az a baj, hogy úgy folyékonyan hamar megromlik, megbüdösödik... így azonban szinte végtelen időkig eltárolható! És ugye érzed is, milyen hihetetlenül tömény... Gondold csak el, ebből az egyetlen dobozkából mennyi temérdek italt készíthetsz! És könnyebb megőrizni is, állandóan nálad lehet hogy el ne lopják...
—Milyen igazat mondasz! Megkapom az egészet?!
—Sőt, adunk mellé még valamennyit folyékonyan is, meg egy csomó aranyat! De akkor tényleg visszük is ezeket itt mind...
—Máris a tied mind! - azzal a püspök kikapta Vé kezéből a dobozkát.
—Hm, ezek itt nagyon sokan vannak... Megkérhetlek téged városbíró uram, hogy jer velünk és segíts legalább a város határáig elkísérni ezeket a koszfészkeket?
—Hát persze, herceg úr! - bólogatott a mori férfi, aki már sejtette mi e kérés célja. S valóban, amint az első néptelen sarokra értek, Vé neki is a kezébe nyomott egy dobozka szárított, kikristályosított pisit. Ennek készítése az ő tulajdon ötlete volt, és persze nem most gyártották tegnap este az űrhajóban, hanem még az Istenek Szigetén. Ott volt hozzá kellő mennyiségű alapanyag...
	De kapott a bíró bő hat liter folyékony itókát is, meg ötven aranyat. Minthogy mori volt s így sokkal gyengébb mint az emberek, meg mert kényelmesen élve nem is volt hozzászokva a fizikai erőpróbákhoz, ennyi súllyal megterhelve alig bírt hazabotladozni, de igazán nem bánta. És maximálisan meg volt elégedve az „óriásokkal”! Hiszen valóban, ez a csodapor még sokkal jobb mint a folyékony itóka, mert megkóstolta ő is a port azon nyomban természetesen, és nem volt itt semmi csalás, ugyanaz az íz tényleg, csak sokkal töményebben, ó hogy mennyi rengeteg itóka készíthető ebből, hordószámra...! Ennyiben soha nem is reménykedett! És van arany is...
—Bármikor jár erre uraságod, számíthat rám!
—Tudom! - mosolygott Vé. —Nem hiszem ugyan hogy valaha is megfordulok még itt, de ki tudja... ha mégis úgy esne, nem felejtelek el felkeresni téged, hű barátomat!

Aztán amint kiértek a városból, Vé így szólt Licsihez:
—Te már közülünk valónak számítasz, értékelned kell tehát a humorunkat: Tudd meg hát, van nálunk egy szólásmondásféle, arra az esetre amikor valaki nagyon olcsón tud megszerezni valami értékeset. Azt mondják akkor, hogy „megvette szarért-húgyért”! Nos, itt majdnem ez történt: nem szarért ugyan, de nagyonis húgyért szereztük meg e sok szerencsétlent... Mert önmagában az aranyunk nem hiszem hogy elegendő lett volna rá.
	Licsi nem szólt semmit, csak pirulva hallgatott.

	Legfőbb célukat tehát sikeresen teljesítették, megszerezték Tumma apukáját! Ez egészen biztos volt, mert még vissza se értek az űrhajóhoz, Vé máris „letesztelte” az öreget. Odalépett hozzá:
—Szóval, a világ gömbölyű, mi?
	Az öreg mori megvetően mérte őt végig.
—Röhögj csak, de ha csupán századannyi ész szorulna a fejedbe mint ami izom dagadozik rajtad, magad is könnyen belátnád ennek az igazságát!
—Nem hiszem, innen lentről legalábbis nem hiszem hogy ez könnyen belátható. Ilyen alacsonyan ahol a fejem van, innen valóban laposnak tűnik. Persze, ha olyan magasra repül valaki mint egy Szellőjáró, vagy még magasabbra, onnan már tényleg jól látszik...
—Miről beszélsz?!
—Mondd öregapám, neked nem böki ki a szemedet a tény, hogy egy másik országból jöttünk?
—De igen, ez messzire ordít rólatok, na és?!
—Mit gondolsz, hol van az az ország?
—Egy másik kontinensen?! - csillant fel a férfi szeme kíváncsian.
—Úgy van. De már oda is úgy jöttünk. Azaz mentünk. Még sokkal messzebbről. Nagyon, nagyon de nagyon messziről...
—Úgy érted, hogy...
	Vé csak bólogatott vigyorogva, és ujjával szótlanul felfelé mutatott, az égre.
—De... de hát akkor...
—Muszáj volt megjátszani magamat, különben az a fanatikus püspök nem adott volna el téged nekem. Muszáj volt hogy azt higgye, nálunk is meghalsz, ha nem is azonnal.
—De hát mire kellek én neked...
—Semmire.
—Honnan tudtál egyáltalán rólam?!
—Onnan, hogy feleségül vettem a lányodat.
—Tummát?!
—Na ja. Hiszen úgy hívják... Nemsokára viszontláthatod...
—De hiszen... de hiszen... - és az apuka hirtelen ordítani kezdett: —HISZEN AKKOR NEKEM IGAZAM VOLT! És az én apámnak is! Akkor te meg a többiek akik ilyen nagyok, akkor ti onnan fentről, egy másik világból...!
	Vé befogta a férfi száját.
—Ne őrülj már meg, hallgass amíg el nem érünk a táborunkba!
	Mikor levette a tenyerét az apuka szájáról, az lihegett egy kicsit, majd ezt kérdezte sokkal csendesebben:
—Minek hallgassak, úgyse mer benneteket megtámadni senki amilyen hatalmas lények vagytok, s ha mégis, pillanatokon belül véres fejjel kotródik vissza, már ha marad egyáltalán feje, amire alig van reménye! Nem hiszem el hogy gyávák lennétek, fél kézzel agyonverhetitek bármelyikőnket, még élveznétek is mint remek szórakozást!
—Ez mind igaz, amíg nem jönnek többen ellenünk mint százan vagy kétszázan. De kevesen vagyunk, ti meg jóval többen. Legalábbis ezen a földrészen. Ám nem is ez a lényeg de gondolkozz már: ha leleplezel minket, hogy a csudába mentünk meg még többeket, mi?! Mert téged se tudtunk volna kiszabadítani erővel valami mély pincebörtönből, márpedig ha megtudják a papok hogy mi is azt hisszük amit te, senkit nem adnak el nekünk ezentúl!
—Hát vannak többen is akik így gondolkodnak?!
—Ezt neked jobban kell tudnod, te éltél itt eddig. Mi mindenesetre megtesszük a tőlünk tellőt. Most egyelőre örvendj, mert mindjárt odaérünk ahol megláthatod a lányodat! Ne haragudj de nincs több időm most rád, mert te nem ismered az én nyelvemet, én se a tiedet, és Licsi aki tolmácsol, máshova is kell mert sokakat meg kell még nyugtasson hogy nem a kivégzésükre masíroznak...
	Ez így is lett. S míg apa és leánya egymásnak örvendtek, Pucsakaci ezt kérdezte Vétől:
—Azt mondtad, fiúk befogadásáról szó se lehet, márpedig itt bőven vannak morik, akik határozottan nem nőnek néznek ki!
—De színesek.
—Na és? Ília, ha ezt megtudja, kikaparja a szemedet, olyan mérges lesz! Sőt, még Iván cártól is félhetsz, mert nem hiszem hogy meg akarja osztani azt a kontinenst a morikkal. És ezt a nellik se szeretnék, az holtbiztos.
—Íliának majd azt mondom, amit ténylegesen is gondolok: ezek a színesek tulajdonképpen nem morik, hanem nagy nellik! Egyvalamiben ugyanis szerintem igaza van a papoknak errefelé: ezek mutánsok. Még pontosabban, atavizmusok. Ugye, régen a moriknak és nelliknek közös volt az ősük, nos ezek egypár dolgot mintegy „megörököltek” ezen ősöktől, a szárnyuk színességét mindenképpen. Vélelmezem is emiatt, nehezebben bírják a hideget mint a fekete morik, ellenben sokkal jobban megfelel majd nekik a trópusi klíma mifelénk... Szóval, ha nincs is igazam abban hogy ezek nagyranőtt nellik, akkor is igaz hogy nem is morik, hanem valami izék félúton a két faj közt. Moriknak semmi esetre se tekinthetőek, és a morik se tekintik annak őket, hiszen ha úgy volna ki se akarnák végezni ezeket a szerencsétleneket. A nellik különben meg szerintem hamar megbarátkoznak majd velük, épp mert jobban hasonlítanak hozzájuk. Szerintem amúgy a nelliknek az igazi morikkal se volna alapvetően semmi bajuk, ha nem úgy kezdték volna a morik az ismerkedést hogy lőnek rájuk... Szóval, akadnak még szigetek az Istenek Szigete mellett, ha nem is akkorák, az egyiket simán megkaphatják ezek a színesek, aztán majd ott ellesznek. Én még azt is megkockáztatom, Ília se fog sokáig morcoskodni, ha ki lesz jelentve hogy ő annak a szigetnek a királynője! És az is biztos, ezek a színesszárnyúak se fognak tiltakozni Ília királynősködése ellen, egyrészt mert ezt nem merik megtenni, másrészt örülnek hogy életben maradtak, harmadrészt meg mert hamarosan kapnak majd egy csomó csodálatos technikai leleményt ami megkönnyíti az életüket... Emellett, ők természetes szövetségeseink a „fekete” morik ellen, hiszen nemigen szerethetik azokat, akik őket meg akarták ölni...
—De ahhoz ugye hozzájárulsz, hogy filmrevegyem, amikor a cár kettéfűrészeltet téged egy kötéllel?
—Ha arra kerül a sor, nyugodtan, legalább utolsó pillanataimban meglesz az a boldogságom, hogy bekerültem a filmesek közé, életemet adtam a művészetért... De nem lesz ilyen szerencséd!
—Rendben van, nem vitatkozom, ez a te expedíciód. Most akkor hogyan tovább?
—Holnap reggel még ellátogatok Licsi egykori gazdaasszonyához, hátha szerzett valakit nekünk időközben, aztán légy oly kedves és vigyél el minket abba a városba ahol Csini volt fogoly, mert utána kell néznünk a Mennydörgő kislánynak...

Másnap reggel valóban ellátogattak Licsi volt gazdaasszonyához, de sajnos a hölgy nem tudott már több Szellőjáróval szolgálni nekik, és ezen ő maga sajnálkozott a legjobban. Vé azonban rendes volt vele, mert sokat segített nekik, meg mert Licsi se panaszkodott egykori munkaadójára, ezért aztán odaadott neki még tíz aranyat csak úgy, sőt, még egy üveg „isteni itókát is”, mondta neki hogy igya csak meg bátran, ez jót tesz... Hát az biztos hogy a hölgy nem győzött ezután hálálkodni neki eléggé!
	Aztán hogy távoztak tőle, kiderült hogy mégse volt hiábavaló aznap bejönniük a városba megint, mert a városbíró már várta őket a városkapunál... elmondta hogy kereste őket égen-földön de nem találta, remélte azonban hogy itt találkoznak... valahogy felkutatott még három piros szárnyú kisgyereket, sőt volt vele még két nelli is. Vé főleg az utóbbiaknak örvendett nagyon, mert minél több nellit visz haza, annál kevésbé haragszik majd rá Ília a sok mori miatt...

	És ezután már tényleg nem volt semmi más dolguk itt, mint repülni a tengerparti városba, ahol Csini volt fogoly egy időben... mely város bizonyos értelemben a főváros is volt. Amiatt csak bizonyos értelemben, mert hivatalosan egy teljesen más település volt a főváros, a koronázás is kizárólag ott történhetett, ennek ellenére ez a város volt a főváros gyakorlati értelemben, mert nagyobb volt annál, sőt, a király is többnyire itt tartózkodott.
	Mikor leszálltak a várostól biztonságos távolságra, Vé így szólt:
—Egészen biztos hogy a hírünk még nem érkezett ide! Ennek vannak előnyei és hátrányai. Mindenesetre, Csini nekem azt mondta, hogy egykori gazdája egészen közel lakott a kikötőhöz, ami amúgy magától értetődő is, hiszen Csininek akkor még le voltak vágva a tollai, nem tudott repülni, azaz gyalog kellett megszöknie éjszaka ahhoz a hajóhoz amibe valamiképp elrejtőzött, hosszú úton biztos lelepleződött volna, észrevették volna... mondhatom, így is pokoli mázlija volt hogy sikerült neki! Szóval, közel lakik az a Prong nevű mori a kikötőhöz. Minthogy mi nem a tengeren szálltunk le, ahhoz hogy odaérjünk, át kell caplatnunk a teljes városon. Pucsakaci volt olyan kedves és leszállás előtt készített légifelvételt a városról. Úgy látom, a kikötőhöz számos úton el lehet jutni, ezek közt van olyan is ami szinte nyílegyenesen oda vezet innen ahol vagyunk, de nem ezt fogjuk használni, mert az elhaladna a királyi palota előtt, márpedig szeretném a Mennydörgő kislányt előbb megszerezni minthogy beszélek a mori királlyal, mely utóbbi tetthez amúgy nem is ragaszkodom okvetlenül. De ha összejön, sebaj! Előbb azonban a kislány kell, mert az anyukája már nagyon vágyik rá...
—Így van! - hallotta maga mögött Zim hangját.
—Te nem jössz velünk, nem akarok feltűnést kelteni. - mondta neki Vé. —Csini viszont jöhet, ő ismeri a kislányodat is, majd vigyázunk rá. Úgy értem Csinire. Persze a leányodra is.
—De az én kislányom!
—Kell hogy Csini velünk tartson, mert ő tudja, hova kell mennünk. Te nem tudod. Vagy mégis?
—Nem, persze hogy nem...
—Akkor ezt meg is beszéltük! Értsd meg, nem akarom hogy bajba keveredjél.
—Most már tudok repülni!
—Persze. Amíg bele nem löknek a tengerbe... Ne feledd hogy a kikötő közelébe megyünk! Egyáltalán, ne kérkedj azzal hogy te mennyire ilyen meg olyan félelmetes vagy, mert mire se mentél vele, nélkülünk még most is rab lennél! Elhiszem amúgy hogy bátor vagy, azt is hogy félelmetes, jó harcos meg amit csak akarsz, de ez egy nagy város, rengeteg morival, és úgysem élnéd túl ha egyszerre több tucatnyian kezdenének nyilazni rád! Legjobb esetben talán annyit tehetnél hogy ha ezt észreveszed, teljes sebességre kapcsolva elhúzol onnan, lehagyva a nyilakat. De még ezt is csak talán. Aztán meg, vannak ám puskáik is a moriknak, és még ha netán gyorsabb is tudsz lenni rövid ideig mint a puskagolyó, az biztos hogy a lövedéket nem veszed észre te se hogy kitérj előle... Másrészt viszont ha mégis sikerül eliszkolnod a lövések elől, ezzel is legfeljebb azt éred el hogy te megmenekülsz, de mert elszeleltél, nem mentetted meg a leányodat. Tehát te most szépen itt maradsz és nem tűrök vitát! Jön velem Csini, meg még Tumma is... te nem! Nem akarom hogy az legyen a kalandból hogy a lányodat megmentjük, de te meg közben ott veszel, és a kislányod árván marad!
—Jól van na, te vagy a főnök...
—Na végre, ezt szerettem volna hallani.
—De mi lesz ha az a Prong nevű nem akarja majd eladni neked a kicsikémet?!
—Elképzelhetetlen.
—Hogy is lenne elképzelhetetlen, hiszen hallod hogy én máris elképzeltem!
—Annyit kínálok érte, hogy eszébe se jut majd visszautasítani.
—Na de ha mégis!
	Vé vállat vont.
—Na most mégis, szerinted mit fogok akkor tenni, ott hagyom talán a lányodat? Komolyan feltételezel ilyesmit rólam?!
—Hát akkor?!
—Agyonverem és kész. - vont vállat Vé megint. —Hiszen ez igazán pofonegyszerű! Szó szerint pofonegyszerű, mert akkora pofont kap tőlem hogy azon nyomban kitörik tőle a nyaka és kész, a probléma megoldva egy pillanat alatt! Nem létezik hogy erősebb ne legyek mint ő, de ha mégis, hát majd segítenek a társaim is benne!
—Na végre, én meg ezt szerettem volna hallani! - mosolyodott el végre a repülő leány. —Úgy tekinthetem hát hogy megígérted hogy nem jössz haza a kislányom nélkül?!
—Nem, nem tekintheted úgy. Semmi garancia ugyanis arra, hogy még életben van. Arra se, hogy ha él is de nem adták el valahova. Meg mittudomén még mi minden akármi is lehetséges. Én annyit ígérek, hogy minden tőlem telhetőt megpróbálok! - azzal megsimogatta a nő fejét. —Nyugodj már meg, mert most cseppet se tűnsz okosabbnak, mint az általad észbelileg oly mélyen lenézett Csini!
—Csak aggódom!
—Az mindegy, mert Csini is csak akkor tűnik butuskának, amikor aggódik, többnyire persze a biztonsága miatt. Most te épp olyan vagy mint ő, még ha nem is önmagad de a lányod biztonsága miatt aggódol. Szóval nyugi, pihenj, és... tudod mit? Tanulj meg olvasni addig! Majd megtanít téged e trükkre Pucsakaci! Most be is fejezem a vitatkozást, és indulok!

	Elindultak, de még be se értek a városba, csak az abba vezető egyik széles és jól láthatóan gyakran használt útra jutottak ki a mezőkről, amikor máris kiderült, hogy ez a kalandjuk se lesz azért annyira sima és meglepetésektől mentes, mint azt hitték eleinte! Mert ahogy mentek ezen az úton talán kétszáz lépést, máris azt látták, hogy az út jócskán ki van díszítve: a két szélén, itt is meg ott is, egymástól nagyjából húsz lépésnyire, keresztek álltak, s mindegyikre egy-egy mori volt felfeszítve! Nem szegekkel, csak úgy, hogy erősen odakötözték mindkét karjukat. Persze, minthogy a moriknak van szárnyuk, ez úgy történt, hogy a szárny bőrét a karcsont alatt átvágták, jókora lyukat metszve ott, így e lyukon már át lehetett bújtatni a kötelet...
	Elég rég történhetett e tömeges kivégzés, mert az áldozatok már nem mozogtak. Legalábbis, ezt így gondolta Vé. Mikor azonban már talán a tizedik mellett haladtak el, így sóhajtott fel:
—Nem sokban különbözik a morik kultúrája a mi barbár évszázadainktól úgy látom! Csak tudnám, mi miatt kellett e szerencsétleneknek meghalniuk!
—Talán valami háborúban elfogták őket, hadifoglyok... - találgatta Jurun.
—Eh, akadnak köztük nők is, sőt nézz csak oda, ott egy halott kislány is...
—Az nem halott. - kotyogta közbe Csini.
—Hogyan...?!
—Nem mozog, de nem halott. Ne feledd el, én látom az élőlények hőmérsékletét is. És ő még nem hűlt ki teljesen.
	Nosza, több se kellett hőseinknek, azonnal odarohantak, és levágták a keresztről a mori kislányt. És persze hogy azonnal azzal kezdték, hogy igyekeztek mindenféle meleg göncökbe becsomagolni, Vé még levegőt is fújt az orrába, s amikor végre picit mozgolódni kezdett a leány, azonnal az ajkaihoz nyomott egy palackot az „isteni itallal”.
—Csini, van még ezek közt aki él?
—Most nem látok többet errefelé, de majd ha megyünk még a város felé, és észreveszem hogy nem halt meg valamelyik teljesen, akkor ígérem hogy szólok!
	Úgy tűnt azonban, utuk a városhoz még további késedelmeket kell szenvedjen. Mert egy hat fős mori csapat jött a város felől, jól kiöltözve amolyan egyenruhaféleségbe, díszesen, drágának tűnő fegyverekkel... le se tagadhatták volna hogy katonák. De nem is akarták letagadni, annyira nem, hogy amint megpillantották Vét, karjában az éledező kislánnyal, máris élénk érdeklődés töltötte el őket e ténykedés iránt. Elvégre a vaknak is kiszúrta a szemét, hogy a kislány a mellettük álló üres keresztről lett leszedve, s most a morik megállván Vé előtt úgy három lépésre, vezetőjük ezt kérdezte bőszen, a keresztre mutatva:
—Hogy merészelted leszedni onnan az elítéltet?!
	Vé persze nem értette a kérdést, de ha szó szerint nem is értette, sejtette hogy miről van szó! Különben meg nem is maradt sokáig tudatlanságban, mert ott állt mellette Csini, aki talán mégse volt olyan gyáva mint azt szerette hinni magáról, nem menekült el ugyanis, hanem kötelességtudóan fordította a morik szavait a férjének. Vé oldalra pillantott:
—Tumma, légy oly kedves és gyere ide, Csini fordítja majd nekem amit ezek mondanak, te meg azt fordítsd le nekik amit én mondok, így gyorsabb lesz a beszélgetés! Mondd meg nekik, hogy Vé a nevem, egy távoli ország hercege vagyok. Kérdezd meg tőlük, közülük ki az aki hercegi rangú, mert a méltóságom nem engedi meg hogy bárki pórral is szóba elegyedjek. Pláne, ha az olyan modortalan hogy be se mutatkozik nekem. És örüljenek neki hogy leszedtem a kislányt és itt van a karjaimban, mert ha nem úgy lenne, a kislány helyett most a kardomat fognám, s már rég nem élnének, ugyanis miszlikbe szabdalnám őket!
	A határozott és gőgös fellépés megtette a hatását. A katonák zavarba jöttek.
—Azt mondják, nincs köztük hercegi rangú... - tolmácsolta Tumma. Igaz hogy Vé eredetileg azt akarta hogy Csini tolmácsolja neki a katonák szavait, de Tummának ez mintha gyorsabban ment volna mégis. Előbb reagált. Csini bölcsen nem szólt bele ebbe, inkább egy lépéssel hátrébb húzódott.
—Remek, ha nincs köztük herceg, akkor mondd meg nekik kérlek hogy takarodjanak, mert akkor nincs semmi megtárgyalnivalónk egymással.
—Azt mondják, akkor se hagyhatják hogy a törvényesen kínhalálra ítélt eretnekeket te megmentsd, akármiféle herceg vagy követ legyél is.
—Azt mentek meg akit akarok. Nem vagyok gondolatolvasó hogy kitaláljam, ezek elítéltek, és miért lettek elítélve. Lettek volna itt e katonák őrizni az elítélteket, akkor tájékoztathattak volna a tényekről. Miért nem őrizték őket, nem az volt tán a feladatuk?! De elhagyták az őrhelyüket. Hanyagul végezték a kötelességüket, biztos is hogy majd ha találkozom a királyukkal, bepanaszolom e hitvány szolgákat az uralkodó előtt!
—Azt magyarázzák hogy nekik nem kötelességük ott állni minden kereszt előtt.
—Ez engem nem érdekel. Nem rám tartozik. Nem voltak itt, vessenek magukra! Itt hagyták ezeket, tehát a szememben ezek itt mind talált tárgyaknak minősülnek, a talált holmi pedig mindig azé, aki megtalálja. Figyelmeztesd őket hogy unom már a vitát, és ha nem kotródnak el, annak szomorú vége lesz! Vegyék észre hogy erősebb vagyok mint ők, és többen is vagyunk!
—Azt mondják azonnal elmennek amint átadod nekik a leányt.
	Vé felállt, a kislányt letette a földre, majd előhúzta a kardját. Majdnem kétszer olyan hosszú volt, mint a katonáké.
—Kérdezd meg tőlük hogy mennek-e maguktól amíg hagyom, vagy megsegítsem a távozásukat?
	A katonáknak annyi eszük volt azért hogy belássák, túlerővel kerültek szembe, így gyorsan visszavonultak. Ekkor Vé háta mögül gyenge nyögés hangzott fel.
—Magához tért a kislány, és azt mondja hallotta a vitát, és köszöni hogy megmentetted őt! - tolmácsolta Tumma. Majd kissé habozva ezt kérdezte:
—Drágám... nekem nem lehet gyermekem tőled...
—Arra gondolsz, hogy annyira tetszik neked, hogy...
—Ha meg nem haragszol érte... lehet hogy te nem látod rajta, de szinte teljesen úgy néz ki, mint ahogy én festettem fiatalkoromban...
—Legyen ahogy kívánod! Mondd meg neki, hogy ha akarja, mostantól te vagy az anyukája. De előbb faggasd ki, mi ez hogy eretnekség meg minden, mert engedékenységemnek alapvető feltétele hogy nem óhajtok a családomba egy vallási fanatikust! Ha komolyan hisz valami vallási zagyvaságban, akkor sincs semmi baj, nem öljük meg, a katonáknak se adjuk ki, de akkor szó se lehet a befogadásáról, hanem akkor az lesz hogy kissé feltápláljuk, azután elengedjük hogy menjen ahová akar!
	Tumma pár rövid mondatot váltott a leánnyal, aki szélesen kezdett mosolyogni.
—Azt mondja, ő boldogan áttér arra a vallásra, amit te, az ő új apukája vallasz! Azt látja rajtunk hogy mi - azaz inkább ti óriások - más népből valók vagytok, biztos mást is hisztek, és egy gyermek, pláne ha nő, természetesen azt kell higgye  amit a szülei! Többször is elismételte azt a mondatot, hogy egy jó kislány mindig pontosan azt kell higgye mint az apukája, és ő egy nagyon de nagyon jó kislány!
—Na akkor ha ezt mondja, a régi vallásában se hihetett nagyon.
—Szerelmem, nálunk az a szokás, hogy ha a családfő eretnek lesz, a teljes családját kivégzik, meg se kérdik a feleséget vagy a gyerekeket hogy ők mit hisznek. Eleve feltételezik róluk hogy ők is eretnekek. Szerintem e kislánytól semmi se függött az égvilágon. Soha senki meg nem kérdezte tőle hogy mit hisz, még a saját apja se. Állítom neked amúgy, őt magát se érdekli a vallás, még a te vallásod se amit nem ismer, őt most egyedül az érdekli hogy örvend amiért megmenekült, és bármire hajlandó hogy itt ne hagyjuk. Pláne, mert mekkora hihetetlen szerencse hogy egy gazdag herceg lesz az apukája... nemcsak hogy megmentik, de azonnal örökbe is fogadja őt egy hatalmas, erős és láthatóan dúsgazdag herceg... ez neki akkora égbekiáltó mázli, hogy ilyesmiről eddig talán még mesékben se hallott, soha még csak álmodni se mert arról hogy vele efféle megtörténik valaha... Hidd el nekem, cseppet se a vallás jár most a fejében, de ha felgyógyul, akkor se az fogja őt foglalkoztatni.
—Hm... na jól van, szóval akkor kaptam egy kislányt... Akkor most máris fordulunk vissza, mert nem tartom biztonságosnak hogy vele együtt caplassunk be a városba! Túl gyenge lenne az úthoz, ha meg cipeljük, túl nagy feltűnést keltenénk! Indulás vissza az űrhajóhoz! Őt otthagyjuk, természetesen. Mi a neve?
—Cília.
—Hm... Feleségem, Ília, vagy szeretni fogja amiért ennyire hasonlít a neve az övéhez, vagy nagyon utálja majd ezért...
—Azt mondja, hogy könyörögve kér téged, adj még neki abból a finom italból, ha nem nagyon drága!
—Nyugtasd meg hogy annyit ihat belőle amennyit csak akar. És persze adj is neki. El tudom képzelni, hogy különben is kiszáradt. Amúgy pedig, öntözzük is meg vele a sebeit, mert külsőleg ez kiváló fájdalomcsillapítóként hat rátok...
	Így is tettek. A kislány csak ámult, milyen egykettőre elmúltak a fájdalmai. Vé pedig egyszerűen a nyakába emelte, és vitte...
—Azt mondja, hogy ő nagyon szerencsés amiért ilyen erős az új apukája. És nagyon köszöni. De fél hogy mindjárt elalszik, s akkor lecsúszik a nyakadból.
—Egye fene, viszem a karjaimban, nem olyan nagyon nehéz, ott aludhat nyugodtan. - mondta Vé, azzal így is tett.
	Így aztán Cília álomba merülve ért az űrhajóhoz, nem látta kívülről. Tényleg nagyon kimerült volt, arra se ébredt fel, amikor Vé befektette őt egy puha ágyinkóba. Hőseink ezután természetesen azonnal visszafordultak a város felé... Épp csak előtte Vé ráhúzta Cília fejére a nyelvtanító sisakot, majd szólt Licsinek, hogy mert Licsi úgyis itt marad most, Cília az ő felelőssége, ha felébredt, mondjon el neki mindent amire megtaníthatja.
—Mi pedig - mondta Vé - most másfele indulunk. Nem azon az úton megyünk, mint ahol Cíliát találtuk.
—És ha akadnának arrafelé még élő elítéltek? - kérdezte Tumma.
—Akkor se. Ne haragudj, de nem érdekelnek! Úgy értem, ha épp az utamba kerül valaki szerencsétlen, persze segítek rajta ha tudok, természetesen, de a dolog úgy áll hogy úgyse menthetünk meg mindenkit az országból! Nem is azért vagyunk most itt. Nekünk most a célunk a Mennydörgő kislány és kész. Ő biztos megérdemli a segítségünket, más elítélt viszont nem biztos. Ha a kislány mellett mást is megmentünk, akkor remek, ha nem, nekem az is mindegy. Tudod drágám, az már kiderült hogy a megfeszítettek valamiféle eretnekek. Én igazán nem akarom védeni az errefelé uralkodó vallási irányzatot, igazából halvány fogalmam sincs róla hogy miféle tanokat hirdet, neked bevallom abban se vagyok biztos hogy egyetlen istenben hisztek vagy többen, de tudod mit, meg se mondd, ne is fárassz vele, abszolút nem érdekel! Szóval nem akarom védeni, ellenben egészen biztos vagyok benne, ugyanúgy nem érdekelne egyik eretnekcsoport zagyvasága se, a szememben az is éppoly agyament idiótaság lenne. Szóval nem látom be, miért is kéne segítenem a hivatalos egyház helyett az eretnekeket! Én bevallom őszintén, abban se vagyok biztos, hogy ha a kis Cília helyett egy felnőtt mori csüngött volna a kereszten, azt egyáltalán leszedtem volna-e onnan! Talán igen, talán nem. Illetve, valószínűleg igen, de ha előre tudom hogy eretnek, már valószínűbb hogy nem! Az efféle vallásháborúk a szememben olyasmik, hogy egyik barbár öli a másikat, légből kapott hülye indokok miatt, és nekem semmi közöm hozzá. Ha az egyik megöli a másikat jó, ha a másik az egyiket az is jó, mert mindegyik esetben az történik hogy kevesebb hülye él majd a világban! Irtsák csak egymást, minél sikeresebben, azt kívánom!
—És ha van még kisgyerek köztük?
—Ez se érv a szememben, mert ugyanezen indok alapján azt is követelhetnéd tőlem hogy járjam be e város szegénynegyedét, és mentsem meg az éhhaláltól az összes rászorulót. Sajnálom de nem vagyunk olyan erősek de gazdagok se, hogy e kontinens minden nélkülözőjének a gondját a nyakunkba vegyük. Van egy célunk, azt kell végrehajtani, ha közben az időbe és a lehetőségeink közé belefér valaki más megsegítése is aki érdemesnek tetszik rá akkor azt is megtesszük, de ez nem jelenti azt, hogy ne törnénk nyílegyenesen a célunk felé! Lehet hogy kegyetlennek tűnik amit most mondtam, de mély meggyőződésem hogy Iván cár is teljesen egyetértene velem! És most nem arra fogunk menni, mert lehet hogy a katonák lesben állnak, és még erősítést is hívtak, és nem akarom az életünket kockáztatni egy csetepatéban. Mert bár biztos vagyok benne hogy mindenképp mi győznénk, de attól még megtörténhet hogy egy-két fő ott maradna holtan közülünk is, például ha nyilat kap az arcába... Különben meg, simán lehetséges hogy akad akárhány másik elítélt vagy más szerencsétlen abban az irányban is amerre most menni akarok, akit ezesetben megmenthetünk.
—Akkor mit teszünk?
—Itt errefelé nyílegyenesen kibukdácsolunk a tengerpartra, s a part szélén haladunk. Keresünk egy halásztanyát... Biztos vagyok benne, lesz olyan arrafelé...

	Persze hogy volt arrafelé halásztanya... nem is egy, vagy mondjuk inkább úgy, hogy a halászcsaládok oly közel éltek egymáshoz, hogy akár egy kisebb halászfalunak is lehetett tekinteni az elszórt kunyhócsoportot. Mire Vé csapata odaért, látták, hogy néhány halászcsónak épp érkezik is vissza a tengerről, az egyik pedig akkora volt hogy kisebb bárkának is beillett, mert még vitorlája is volt!
—Na ez az, ez kell nekünk! - mutatott rá Vé elégedetten. Azzal odaballagott a part azon szakaszához, ahol az a nagy csónak épp kikötni készült. A szegény halászok természetesen nem minden félelem nélkül bámultak rájuk, a nagy, erős idegenekre, akik oly sokan vannak hogy majdnem többen is mint a falu lakossága, legalábbis a férfiakat számolva csupán... Mit akarhatnak ezek tőlük?!
	Megtudták.
—Mondd meg a fickóknak - szólt Tummához Vé - hogy kell nekünk ez a bárka! Most, azonnal! Gyorsan dobálják ki belőle az összes halat, ide a partra vagy vissza a vízbe ahogy akarják, aztán mi szállunk bele, és el kell vigyenek bennünket a városba, a kikötőbe! Megfizetem a szolgálataikat! - és megcsörgette a zsebében az aranyakat. —Annyit fizetek, hogy áldani fogják a percet amikor megláttak engem! De ne alkudozzanak, és ne kéressék magukat, ez egy visszautasíthatatlan ajánlat a részemről, mert ugye nem akarnak felbosszantani...
	Persze hogy nem mertek a halászok ellenkezni! De nem is akartak, legalábbis azután nem, hogy Vé rögvest leszámolt a legöregebb halász kezébe öt jókora aranypénzt, és mondta, hogy kapnak még ugyanennyit miután a városba értek. Ez tényleg olyan ajánlat volt amit nem lehetett visszautasítani, mert már egyetlen arany is annyit ért, hogy a tizedéből is akármikor új bárkát vehettek maguknak... És ők ötöt kaptak máris! Öt teljes aranyat! És még ugyanennyi be van ígérve nekik! És lehet hogy meg is kapják, elvégre ha most is csak úgy odalökték nekik az ötöt, akkor ezek annyira gazdag óriások lehetnek akiknek ez nem egy nagy összeg... de még ha meg se kapják azt a másik öt aranyat, hát akkor is, máris itt van az első öt a kezükben. Nincs olyan halász, aki ennyi pénzt megkeres akár évtizedes megfeszített munkával is! Eleve, hát hiszen egy halász többnyire egész életében nem lát egyetlen aranyat se, ezüstöt se nagyon, rézpénzt azt igen, de abból se sokat egyszerre...
	Már a bárkában ültek, amikor Vé így szólt hozzájuk:
—Lehet hogy még több pénzt is kaptok. Még nem biztos, de elképzelhető hogy úgy döntök, meg kell várnotok a kikötőben, és vissza is visztek. Ha úgy lesz, azért is fizetni fogok.
	A halászok boldogan bizonygatták, hogy ennyi pénzért akármikor várnak a hatalmas külföldi hercegekre akár napokon át étlen-szomjan is!
	Vé nevetett.
—Nem kell napokon át, legfeljebb estig. Na, legrosszabb esetben holnap hajnalig. De még ez se valószínű. Ha addig nem jönnénk vissza, mehettek ahova akartok. A pénzt megkapjátok előre. Elszökni biztos nem fogtok vele, mert hát azt azért ne feledjétek, tudjuk hogy merre laktok, és mennyivel jobb ha békesség van köztünk...
—Dehogy szökünk el felséges uram, miért is tennénk, ki az a bolond aki ennyi pénzért ne ücsörögne kényelmesen a csónakban, hiszen ez nem is munka, ez egymerő pihenés! - bizonygatta a vén halász.
—Akkor jó. Na de majd meglátjuk hogy hogy lesz...
	A kikötő forgalmas volt. És kiderült, hogy nem úgy van ám az hogy itt bárki csak úgy kiköthet, itt bizony kikötői illetéket kell fizetni... amint meglátta valami hivatalnokféle a jöttüket, máris odasietett a bárka várható kikötési helyéhez, és közölte, hogy akármiféle nagyurakról legyen is szó, de ezt a pénzt megfizetni kötelesek! - a tekintetén pedig az látszott, csodálkozik hogy ezek a rémségesen előkelő óriási valakik efféle rozzant halbűzös bárkán utaznak...
	De nem szólt. Ez nem rá tartozik. A kikötői illeték beszedése viszont valóban a kötelessége...
	Vé nem vitatkozott vele, mondta Tummának hogy fizesse ki amit kell, sőt, fizesse ki a holnapi egész napra eső illetéket is hogy senki ne zavarja itt a halászokat. Azután ahogy a hivatalnok elment, kifizette a halászokat is, tényleg odaadta nekik előre a pénzt a visszaútért is, ő pedig a társaival partra szállt, és mondta Csininek, hogy most pedig vezesse őket azonnal oda, ahol korábban fogoly volt.
	A Szellőjáró nem tiltakozott. Az utóbbi időben tényleg egész kiválóan összebarátkozott Zimmel, a Mennydörgővel, aki bár tagadhatatlan hogy állandóan némi lenézéssel viseltetett iránta, de ez nem párosult se fenyegető magatartással, se barátságtalansággal. Sőt, a legkifejezettebben barátságos volt Csinivel, és még hálás is, többször kifejtette mennyire hálás amiért Csini akkor megmentette őt, ott a viadalon, és hogy ezt soha nem felejti el neki, és Csini is okvetlenül számíthat rá ha bajba kerülne netán! Sőt, még dicsérte is Csinit, nemegyszer úgy is hogy azt sok más Szellőjáró is hallhatta, hogy Csini milyen bátor volt akkor, és ez igazán nagyon jólesett Csininek. Az tehát hogy Zim „lenézően bánt” Csinivel, inkább úgy értendő, hogy azt se titkolta el, mennyire naívnak tartja a leányt, akinek fogalma sincs arról, miként is gondolkodnak és viselkednek más fajok. Mindez azonban nem zavarta Csinit, őneki ez így is nagyon megfelelt, hiszen azzal büszkélkedhetett hogy neki a jóbarátja egy igazi Mennydörgő! Aki még azt is elismeri róla, hogy ő Csini tulajdonképpen bátor! Hohó, ez valóban remek dolog! Egy ideje nem is nevezte Zimet másképp, csak úgy, hogy „az én nagy és erős ragadozó barátnőm”.
	Most tehát inkább már örült neki, hogy az embereket elvezetheti egykori fogsága helyszínére, kiszabadítandó Zim leányát. Remélte, az is az ő igazi barátnője lesz. És azt is remélte titokban, Vé megöli majd az ő korábbi mori gazdáját... Nem mintha az a mori gyakran megverte volna őt, de Csini nem tudta megbocsátani neki hogy annyiszor levágta az ő gyönyörű tollait, csak hogy el ne repülhessen... Bezzeg Vé mennyire másabb! Vének tetszenek az ő tollai, gyönyörködik bennük, dicséri őket, még simogatja is, igen, Vé remek fickó akinek van érzéke a Szépséghez...

	Igaz ami igaz, a morik se láttak még Szellőjárót aki úgy nézett volna ki, mint Csini! Soha egy Szellőjárónak se hagyták hogy ennyire kinőjenek a tollai. Ha hagyják, az a Szellőjáró el is repül az biztos... Most tehát Csini nagy feltűnést keltett amint ilyen pompás toll-ékességben tündökölve ott halad Vé és a többi „óriás” közt, és nem repül el, habár megláncolva sincs!
	Néhány száz méter után egy a kikötőből a város belsőbb területei felé vezető, keskeny, meredek utca elé vezette őket, s mondta, hogy ezen kell feljebb haladniuk. Mielőtt azonban abba az utcába betérhettek volna, meg kellett várniuk hogy abból kijöjjön egy népes menet, mert az ott haladók oly sokan voltak, hogy elfoglalták annak teljes szélességét. Elöl egy mori férfi haladt, és kötélen egy mori nőt rángatott, akinek a csuklói össze voltak kötözve. Néha annyira megrántotta, hogy a nő térdre esett, és jajgatott, mert csúnyán megütötte magát, s persze a bőre is jócskán felhorzsolódott már. A nő hátára kis batyú volt szíjazva, amiben láthatóan egy mori csecsemő kucorgott, ő is sírt.
	Tumma máris fordította Vének a férfi kiabálását:
—Gyere csak te rohadt szajha, ne húzasd magadat, úgyis hiába, mindjárt kiérünk a városból, s ott megkapod a magadét!
	Bár még sosem élt át ilyet, de több alkalommal írt hasonló esetekről, emiatt Vé máris kezdte kapisgálni, miről lehet szó:
—Megcsalta a férjét, és viszik ki a városból hogy ott megbüntessék?
—Majdnem. Lehetne az is, de nekem gyanús az a kislány a hátán. Szerintem inkább arról van szó, hogy olyan gyermeket szült, aki a papok szerint nem minősül „igazi” morinak.
—Például mert színes a szárnya?
—Hogyne. Sőt, ez a leggyakoribb ok.
—Ilyenkor megölik a nőt?
—Halálra kövezik. De nem azonnal, csak ha harmadszorra is ilyet szül. Az a vád ellene hogy nem törődött eléggé a lelki tisztaságával, így utat engedett a szívében a Gonosz Erők sugallatainak, meg más efféle ostobaságok... Merem annak hívni ezeket, mert tudom hogy neked is ez a véleményed róla...
—Aha. És az nem jut az eszébe a derék papoknak, hogy hátha a férfi az aki nem gondolt eléggé a maga lelki tisztaságával?
—Mit is gondolsz szerelmem, egy férfi sosem lehet hibás, mindig a nőt vádolják ilyesmi miatt, „természetesen”... - válaszolta Tumma, keserű gúnnyal a hangjában.
—Akkor itt az idő hogy megint tolmácsolj.
—Boldogan!
	Vé a tömeg elé lépett.
—Megállj!
	Megálltak. Tumma pedig így szólt:
—A hatalmas Vé herceg, a messzi Aspia ország követségének vezetője azt tudakolja, mi történik itt!
	Mindenki megtorpant a menetben Vével szemben. Szó sem lehetett róla hogy egy közrendű polgár meg ne torpanjon, sőt meg ne hunyászkodjék, ha egy ennyire fényesen kinéző előkelőség áll vele szemben. Pláne ha ennyien vannak és ennyire erősek... De, eltekintve a nemesség tiszteletétől, már amiatt is megtorpantak, mert maguk is megállni óhajtottak. Hiszen micsoda rendkívüli látvány ez a hatalmas lényekből álló idegen csoport! Milyen remek alkalom is ez a bámészkodásra, aztán később majd dicsekedhetnek az ismerőseiknek, hogy micsoda különleges élményben volt részük: olyasmit láthattak, amit amazok bezzeg nem!
	Természetesen a nőt húzgáló férfi is megtorpant, utoljára még akkorát rántva a feleségén hogy az ismét térdre esett. Nem is állt fel többé, csak megkötözött kezét nyújtogatta előre könyörögve Vé felé, és Tumma azonnal mondta, hogy a nő irgalomért rimánkodik.
—De hiszen én nem vagyok bíró. - válaszolta Vé meglepve.
—Már hogy a csudába ne lennél az, elképzelhetetlen hogy ne az történjék itt most amit óhajtasz, hiszen annyira nyilvánvalóan sokkal előkelőbb és erősebb vagy!
—Ezt én is tudom, de attól még nem biztos hogy az itteni törvények szerint jogos lenne az ítéletem. És ezt a nőnek is tudnia kéne.
—Szerintem ő csak egyvalamit tud de azt biztos is hogy jól tudja: a hatalmasoknak mindig igazuk van, és te hatalmas vagy! Valóságosan is és átvitt értelemben is. És biztosra veheted, nem fogja őt érdekelni, rendben van-e „jogilag” az ítéleted, mert még ha teljesen biztosan rendben van is, akkor se élhetne e környéken azután, ezt is tudja és jól tudja!
—Jól van. Szóval, mit mondott ez a férfi, mi a baja a nővel?
—Amit előre sejtettem: harmadszorra is olyan gyereket szült, aki szerinte úgymond „nyomorék”.
—Aha. Meg akarom nézni a gyermeket! Vágd el a nő köteleit, mert jobban bízom benne hogy kíméletesen csomagolja ki a gyermekét a pólyából ő, mint bárki aki nem az anyja!
	Tumma megszabadította a nőt, aki hamarosan megmutathatta nekik a kislányt. A látvány Tummát is meglepetésként érte, mert nem erre számított! Szó sem volt róla, hogy a lány szárnyai színesek lennének. Az az igazság, hogy a leány Tumma mércéi szerint is nyomoréknak tűnt: nem voltak szárnyai egyáltalán! Volt két karja, de teljesen hiányzott az e karokhoz tartozó bőrlebeny, amit „szárnyaknak” neveztek maguk a morik is. Talán egy icipici kis bőrredő, az volt a kislány hónaljában, jelezve hogy ott tulajdonképpen lennie kéne valaminek, de amúgy messze sokkal inkább hasonlított a keze az emberi kézre, mint a morikéra!
—Hát ez tényleg nagyon furcsa! - vonta fel a szemöldökét Vé. —Sok az ilyen nálatok, Tumma?
—Biztos hogy nem, mert én még csak nem is hallottam eddig ilyesmiről. A mi fogalmaink szerint tényleg nyomorék.
—Sejted ugye hogy szerintem nem?
—Persze.
—Kérdezd meg a férjet, miből gondolja hogy ez épp a nő hibája és nem az övé?
—Azt mondja, hogy azután hogy másodjára is ilyen nőt szült a felesége, ő barátkozni kezdett egy másik nővel, aki már szült is egy normális gyermeket tőle.
—Ejnye... Mondd csak Tumma, nálatok nem számít-e bűnnek, ha egy férfi megcsalja a feleségét?
—De bizony hogy annak számít!
—És mi a büntetés olyankor?
—Általában semmi.
—Mit értsek azalatt, hogy „általában”?
—Nem szokták a dolgot komolyan venni.
—Kik?
—A bírák. Azt mondják, bizonyítsa be a feleség hogy megcsalattatott... Erre pedig mi esélye is volna egy nőnek! Többnyire még feljelentést tenni se mernek.
—És ha mint most is, gyermeke születik a szeretőnek?
—Akkor is bizonyítani kéne, hogy az a gyermek a félrelépő férjtől van. Ezt még a szerető se tudja bizonyítani, nemhogy a megcsalt feleség.
—Értem. De csak pusztán elméletileg, ha a megcsalás bizonyított volna, mi lenne a férj büntetése ilyenkor?
—Elméletileg természetesen ugyanaz, mint ami a nőé hasonló esetben: halálra kövezés!
—Helyes. Akkor tolmácsold kérlek a szavaimat: A férj önként és kényszerítés nélkül elismerte az előbb, hogy megcsalta a feleségét, sőt, ezt annyira nem tagadta hogy egyenesen dicsekedett is vele! Ezokból, vétkes a házasság szentségének beszennyezésében, és halált érdemel. Halálrakövezést. Én azonban olyan jólelkű vagyok, hogy kegyelemből enyhítek az ítéletén: a halálrakövezés soká tart és nagyon fájdalmas halál, én azonban kíméletből beérem azzal, hogy csak úgy simán és gyorsan felnégyelem! - azzal alighogy Tumma befejezte a tolmácsolást, előrántotta a kardját, és máris két gyors suhintással darabokra szabdalta a mori férfit. A tömegből néhányan felsikoltottak, mások azonban éljeneztek és örvendezve kiabáltak, mert ez jó látványosság volt. Páran azt üvöltözték, hogy „A nőt is!”, meg hogy „a szajhát is!”, holott még csak nem is az volt a vád a feleség ellen, hogy megcsalta volna a férjét.
—Kérdezd meg a nőt, Tumma, mi a neve!
—Úgy hívják, hogy Bulma.
—Akkor kérdezd meg, Bulma vissza mer-e menni az otthonába ezek után, vagy inkább ahhoz volna-e kedve hogy eljön a mi országunkba! Figyelmeztesd azonban arra, hogy az az ország nagyon messze van, és soha többé nem térhet vissza ide!
—Egészen biztos hogy ezt fogja választani.
—Én se kétlem, de udvariasság is van a világon, őrizzük meg a látszatot...
	Bulma természetesen azonmód hevesen kezdett bizonykodni hogy boldogan velük tart, vállal ő mindent csak ne öljék meg... Közben az emberek közül az egyik fiatalabb férfi máris leguggolt, és a „Szent Itallal” megmosta Bulma felhorzsolt térdét és egyéb sebeit, amitől annak másodperceken belül elmúlt minden fájdalma. Adott neki inni is belőle... És hát persze Bulma, ha mori volt is, ha rémült volt is, de akkor is nő volt... Méghozzá olyan nő, aki tudta hogy miként kell hatni a férfiakra! Mert olyan tüneményesen és hálásan mosolygott rá az őt ápolgatóra, hogy ez a Dzsem nevű fiú már pár másodperc után azt mondta Vének, neki Bulma nagyon tetszik, és reméli Vé nem ellenzi hogy „bevállalja” magának mint feleséget...
—Nem ellenzem, de akkor „be kell vállalnod” ahogy te fogalmaztál, a kislányt is!
—Ezen ne múljék, hiszen majdnem embernek néz ki! Igazából abban reménykedem, hátha tőlem is megfogan majd ez a Bulma, ha már egyszer hajlama van efféle „félember” gyermeket szülni...
—Ebben nem igazán reménykednék a helyedben.
—Á, ne félj te attól hogy megesz majd a csalódás, én is alig látok rá esélyt, de végeredményben semmiből se áll kipróbálni a dolgot ugye, és miért is ne amikor nekem tényleg nagyon tetszik!
	Erre Tumma megkérdezte Bulmát, szeretné-e még egy kicsit élvezni a frissiben elért özvegyi állapotát, vagy inkább hozzámenne az itt látható ifjú Dzsem herceghez... Bulma természetesen habozás nélkül igent mondott Dzsemnek, s azonnal megragadta annak balját. És kérdezte, hogy most akkor mi lesz, vezesse-e őket oda a házához hogy elvigyék onnan az értékeit...
—Gondolod hogy bármelyikünk is hajlandó azzal izzasztani magát, hogy nekikezdjen cipekedni? Úgy nézünk mi ki? - kérdezte tőle Tumma.
—Nem, én csak arra gondoltam...
—Szerintem olyasmi sincs ott ami megérné hogy megfizessünk szolgákat akik majd cipelik helyettünk.
—De akad nálunk némi pénz.
—Az időnk még drágább. Felejts el mindent, nálunk új életet kezdtél és kész! Hidd el, semmire nem lesz szükséged amit ott hagytál. Ha a pénz miatt aggódsz, mostantól hogy hozzánk tartozol, ezt az aggodalmadat is elfelejtheted, ha kell valami elég ha szólsz és megvesszük neked. De szerintem egyelőre elég annak örülnöd hogy élsz és irigyelt feleség lehettél. Ne törődj a múlttal!
	Meg kell hagyni, ezen események aztán bőségesen kielégítették a nézelődő tömeg látványosságigényét... Beszédtémát is adtak nekik eleget! Tumma azonnal fordította is Vének, hogy több helyről is hallotta: pár nő irigyli Bulmát, mert milyen jó is neki most hogy ilyen gazdag uraság lesz a férje...
—Hát persze, de gondolom azt nem irigylik, amit előtte át kellett élnie, a rémüldözést meg a szenvedést...
	Mindenesetre, arról szó se lehetett ezek után, hogy feltűnésmentesen ballagjanak oda annak a Prong nevű morinak a házához, ami a céljuk volt! Mert bár az igaz hogy amint megindultak előre, a tömeg amennyire csak lehet óvatosan szétvált előttük, ám az is igaz hogy tisztes távolból ugyan, de sokan követték őket. Hátha látnak valami érdekeset még...
	Láthattak. Mert vagy háromszáz métert haladtak csak meredeken felfelé az utcában, majd Csini megállt egy az akkori viszonyokhoz képest igencsak jól kinéző kétemeletes ház előtt, és a nagy, vasalt ajtóra mutatott.
—Ez az!
—Hát innen meg hogy szökhettél el? - kérdezte Vé.
—Kiugrottam onnan az emeleti ablakból... Igaz hogy a tollaim le voltak vágva akkor, így repülni nem tudtam, de mégiscsak vannak szárnyaim, szóval abban azért biztos voltam, nem esek akkorát hogy csontom törjön az ugrás miatt... És igazam is volt!
	Vé megverte a kopogtatóval az ajtót, Tumma pedig jó hangosan többször is elkiáltotta, hogy „Vé herceg nevében, azonnal kinyitni!"
	Kisvártatva valóban kinyílt az ajtó. Nem a gazda nyitotta ki, hanem egy szolgája, de Vé nem is törődött ezzel. Követte a „sablont”. Sablonként pedig most egyszerűen az „előkelő, gőgös uraság” szerepét válaszotta.
	Félrelökte tehát a mori szolgát, és azonnal belépett. Kis folyosóra került, melyről jobbra is meg balra is egy-egy ajtó nyílt, valamint egy-egy lépcső, de nem fordult be, hanem ment előre, mert arrafelé, látta, a belső udvarra jut ki. Amúgyis Csini vezette őt, a leány haladt előre. Nem félt a Szellőjáró leány most, sőt, arcára volt írva hogy inkább büszke és diadalmas: lám, úgy tér most vissza korábbi rabsága színhelyére, hogy ő most ÚRNŐ, az biztos hogy itt most senki nem merészel vele nemhogy kötekedni, de akár csak csúnyán ránézni se, mert őt most hatalmas és mindenható ragadozók védik, óriások, igen, nem is egyetlen óriás hanem seregestől vannak itt, legyőzhetetlenek, ráadásul még varázslók is... Hohó, ezekért a pillanatokért érdemes volt élnie, milyen okos is volt hogy akkor régen megszökött innen!
	Kiértek az udvarra, Vé hátranézett, de a kapusnak nyomát se látta, nyilván loholt hogy szóljon a gazdájának. Vét ez nem érdekelte. Az annál inkább, hogy az udvar sarkában ott állt egy talán háromszor három méteres és két méter magas vasketrec, benne egy Mennydörgő kislánnyal... Csini már oda is szaladt a ketrec széléhez, és magyarázott valamit a benne gunnyasztó fogolynak.
	Vé már tudta, nagyjából miként kell kinéznie egy tisztességes állapotban levő Mennydörgő nőnek, hiszen látta ezt épp ezen kislány anyján, Zimen, miután az kissé rendbehozta magát. Ehhez képest e kislány mindennek inkább tűnt, csak egészségesnek nem. Ott ahol pikkelyek kellett borítsák a testét, e pikkelyek fakók voltak és töredezettek; ahol toll kellett legyen rajta azok is csapzottak voltak és töredezettek, rövidek; s egyáltalán, az egész lény egymerő sovány csontkollekció volt.
—Nem adtak neki enni eleget?! - kérdezte azonnal Vé, amint odaért, Csinitől.
—Azt mondja, eleget azt kapott, de sosem finomat. De már vagy két hete egy falatot se eszik, meg akar halni.
—Éhségsztrájkol? Mondd meg neki, itt van nálam ez a jókora hal, direkt neki hoztam azoktól a halászoktól akik idehoztak minket, egye meg most rögtön hogy legyen ereje, mi kiszabadítjuk, és visszük a mamájához! Órákon belül találkozhat az anyukájával!
	A kislány ezt alig akarta elhinni, de Csini fennen bizonygatta hogy ez így van, ezek az óriási lények épp amiatt jöttek ide hogy a kis Mennydörgőt megmentsék, mert ő Csini mesélt róla nekik, és hálás amiért akkor nem leplezte le hogy elszökik...
	Eközben Vé már azt leste, miként nyithatná ki a ketrecet. Annak természetesen volt ajtaja, de három lakat is védte, kulcs meg nem volt bennük. Ám Vé nem esett kétségbe. Előre készült erre az eshetőségre...
	Elővett a zsebéből egy vasfűrész-lapot, és nekiesett a lakatoknak. Biztos volt benne, a korabeli silány acélt egykettőre elvágja vele. Pláne mert hiszen az igazából nem is acél, csak ócska öntöttvas... Így is volt, alig tellett nagyobb erőbe neki, mintha puhafát metélne. Már majdnem végzett a harmadik lakattal is, mire előbukkant Prong. Még egy puska is volt a kezében.
—Ez meg mit jelentsen?! - kérdezte támadóan.
	És nem is Tumma válaszolt neki, hanem Csini.
—Ez azt jelenti, hogy visszük a barátnőmet! - és maga mögé mutatott, a ketrec felé. Épp ki is adta kemény lelkét az utolsó lakat, a ketrecajtó kitárult...
—Gyere csak kislányom, s ne félj semmitől, vége a rabságodnak! - intett befelé a leánynak Vé. Tumma tolmácsolta a szavait.
—De hiszen ő az én tulajdonom! Sőt, te is az én tulajdonom vagy! - kiáltotta a mori férfi dühösen, és előre is lépett fenyegetően.
	Vé ugyan nem értette Prong szavait, de érzékelte annak fenyegető hangsúlyát, azt is látta hogy közelebb lép, s azt hitte, Csini most mindjárt elszelel, valószínűleg az ő háta mögé...
	De nem így esett. Csini bizony egyetlen lépést se hátrált! Ehelyett szabályosan kikacagta egykori gazdáját.
—Ezt hogy kinek a tulajdona vagyok, beszéld meg vele - mutatott Vére - mert ebben ő az illetékes, tudd meg ugyanis hogy a felesége vagyok! Márpedig mély meggyőződésem, neki egészen más a véleménye arról, a tied vagyok-e! De jól gondold meg milyen stílusban vonod kérdőre, mert ő bizony nem olyan hitvány anyagból van gyúrva mint te, ez már a méretén is látszik, de amúgy is, az én hatalmas és csodálatos férjem igazi vad és gyilkos ragadozó, egyszerűen legyőzhetetlen, ha csak rád fúj is neked már véged, szóval jobban teszed ha megfordulsz és elkotródol innen hátra se nézve, ezt egymerő jóindulatból tanácsolom neked!
—Nem volt jogod elszökni!
—Hogyne lett volna: a fogoly dolga épp a szökés! De ezt is vele, a férjemmel beszéld meg. Persze, csak ha mered...
—Ha a fogoly dolga a szökés, miért nem szöksz meg tőle is?!
—Mondd, te hülye vagy?! Nem jutott el a füledig, hogy én nem a foglya, hanem a FELESÉGE vagyok?! Gondolod, ilyen csodálatosan néznék ki, ha fogolyként lennék tartva?! Ó hogy te milyen szánalmasan idióta vagy! - kacagott a mori férfin.
	Annak a fejébe szállt a vér.
—Ezt nem tűröm! - azzal felemelte a puskáját, és Csinire fogta.
	Vé abban a pillanatban máris a Szellőjáró elé ugrott, hogy a testével védelmezze a nőt. Közben a kardját is kirántotta, s el volt szánva rá, hogy azonnal Prongra ugrik. Az ugyan biztos el tudja sütni a fegyverét, de hátha nem találja őt el! Ha azonban mégis, az csak fájdalmas lesz de nem halálos - a csiszí szkafander megvédi majd őt...
	Ám cselekedni már nem jutott ideje. Mert izmai még csak tervezték az ugrást, amikor a háta mögül fülsiketítő robbanás hallatszott, igazi mennydörgés, valami olyan gyorsan elsuhant mellette hogy azt se látta mi az... És a következő pillanatban már azt nézhették ámuló szemeikkel, amint a Mennydörgő kislány Prongot marcangolja a karmaival! Annak nem volt ideje elsütni se a puskát, ott hevert mellette a földön. A Mennydörgő leány olyan villámsebesen „startolt”, hogy pusztán a mozgásenergiájával fellökte a mori férfit amikor nekiütközött, és azonnal ki is karmolta annak mindkét szemét, és összemarcangolta a puskát tartó kezét. Most pedig ott lebegett fölötte, a két felső karján található „hajtóműveiből” forró lángnyelvek törtek elő, ezek tartották őt a levegőben, a lábán levő karmokkal pedig jókora húscafatokat tépett ki Prong testéből. Ahol a láng érte a morit, ott pedig azonnal feketedni és sisteregni kezdett annak húsa. A férfi ordított, nyilván pokoli kínokat állhatott ki.
	Időközben a bámészkodó tömegből is többen becsődültek az udvarra, s ezek is elszörnyedve figyelték a jelenetet.
—Mikor indulunk? - kérdezte Tumma Vét.
—Majd ha a kislány megunja a gyilkolászást. Neki is kell valami szórakozás a sok unalmas nap után amit rabként töltött... Amúgy, szerintem joga is van hozzá, az ipse csak azt kapta amit vastagon kiérdemelt!
—Köszönöm hogy elém álltál hogy megvédj! - simult Véhez Csini. —Most már tényleg teljesen megbízom benned, elhiszem hogy bármitől kész vagy megvédeni az életed árán is!
	Vé nem válaszolt erre semmit, csak megsimogatta a tollas leány fejecskéjét.

Végül aztán a kislány abbahagyta a mori férfi marcangolását, természetesen csak akkor, amikor az már garantáltan nem élt, sőt, szinte azt is alig lehetett felismerni, milyen élőlény volt korábban. A Mennydörgő leány leereszkedett a földre, s így szólt:
—Nagyon elfáradtam, kimerült vagyok, nem hiszem hogy tudok még repülni akár kicsit is ma...
	Mikor ezt Tumma lefordította, Vé így válaszolt:
—Semmi baj. Leguggolok, te pedig ülj a nyakamba, és én elviszlek anyucidhoz azon nyomban!

	És ez így is lett. Bár Vé nem vitte a leányt az űrhajóig, csak a csónakig, onnan a csónakosok vitték őket a halászfaluba... Onnan azonban megint Vé vitte a kislányt a nyakában. Zim nagyon várta már őket! Csapott is anya és leánya olyan örömujjongást, hogy csak na... Végül Zim ezt kérdezte Vétől:
—Mivel hálálhatnám ezt meg neked?!
—Én csak annyit kérek, hogy ne azonnal repüljetek haza, hanem előbb jöjjetek el a mi országunkba, hogy az ottani barátaink is lássanak benneteket. Megbecsült vendégeink lennétek.
—Ezt boldogan megígérem, kíváncsiság bennem is van, aztán meg a kislányomnak úgyis pihennie és erősödnie kell egy darabig...
—Induljunk vissza azonnal? - kérdezte Pucsakaci Vét.
—Egyelőre ne.
—Tervezel még valamit?
—Még magam se tudom. Az biztos, hogy egyelőre nem mindenkinek jutott Szellőjáró, aki szeretne egyet magának. Talán érdemes lenne körbenézni ez ügyben e vidéken is, pláne mert ha ez a főváros, vagy legalábbis a legnagyobb város, akkor itt lehet belőlük a legtöbb, mert itt a leggazdagabbak az uraságok. Szerintem tegyük el magunkat holnapra, pihenjünk, addig kigondolom hogy mi legyen a következő lépés!
—De már nagyon sokan vannak az űrhajóban, ezt nem ennyi emberre tervezték... akarommondani, nem ennyi „értelmes lényre”! Mit szólnál hozzá, hogy visszarepülök veletek az Istenek Szigetére, kiszálltok, ünnepeltek vagy amit akartok, aztán ha kigondoltad pár nap múlva hogy akarsz még itt valamit, hát lehet velem beszélni arról, hogy tegyünk mégegy utat... Végeredményben valóban remek filmanyagra tettem szert, nektek hála!
—Nem, nem, most nem mehetünk innen el.
—Miért nem?
—Nem tudom. De megint az van hogy „érzem az ihletet”! Úgy értem, nem olyan ihletet hogy kigondoltam valamit amiről biztosan érzem hogy jó, hanem azt, amit az ihlet előtt érzek, hogy „na mindjárt beugrik valami nagyszerű”! Olyankor is szoktam ezt érezni, amikor nem is ugrik be később semmi csak úgy magától, de kis időn belül történik valami olyasmi ami kiváltja az ihletet... Például meglátok valamit a tévében... Vagy valaki meghív valahova s útközben látok egy furcsa formájú fát vagy hegycsúcsot amiről beugrik valami... És meg szoktam érezni előre ha ilyen esemény várható a közeljövőben! Sosem tudom előre hogy konkrétan mi, de hogy valami történni fog, azt majdnem mindig megérzem! Szerintem amúgy ez nem az én kiváltságom, minden valamirevaló író így van vele.
—Misztikus látnok vagy?
—Tarthatsz akár annak is valami speciális értelemben, én nem bánom, bár szerintem inkább arról van szó, hogy van bennem, az agyamban valamiféle „áramkör”, ami elemzi az addigi eseményeket öntudatlanul, felállít egy modellt - egy „sablont”, a kedvenc kifejezéseddel élve - de a sablon még nem tökéletes! Nem tudja kiegészíteni a sablont teljessé ez az „agyi áramkör”, de azt azért világosan érzékeli, hogy nem sok hiányzik már hozzá. Azt is, hogy elég sokféle esemény kiválthatja azokat az... érzéseket... eszméket... vagy hogy is nevezzem... aminek hála be tudja fejezni a sablon elkészítését, tehát jelentős eséllyel ez meg is történik hamarosan... na, szerintem ez az amit ilyenkor érzek! De, persze, ez csak az én személyes elképzelésem, és tévedhetek is. Mindenesetre, én most semmiképp se szeretnék innen eltűnni kis időre se, szóval aludjunk inkább!
	Természetesen az alvás úgy volt értendő, hogy Bulma, az imént megmentett mori nő a nyelvtanító sisakkal a fején „aludt”... De még ezt megelőzően hatalmas döbbenetben volt része. Kezdődött azzal, hogy meglátta az űrhajót, a benne levő csodálatos tárgyakkal, s ebből megértette hogy varázslók közé került... de ez semmi volt ahhoz képest, amikor megmentői levették a szkafandereiket, s ekkor látta, hogy nekik sincs szárnyuk...
	Ám ha döbbent volt is emiatt, mégis inkább elégedetten sóhajtotta:
—Most már elhiszem, hogy itt senki nem fogja bántani vagy megvetni az én kislányomat amiatt, mert neki sincsenek szárnyai...

	Másnap hajnalban Pucsakaci hiába kérdezte Vét, hogy „na mi van”? Az író semmivel se tudott többet mondani neki, mint előző este.
—Be akarsz menni a városba megint?
—Á, dehogy.
—Hát akkor?
—Várjunk.
—Mire?
—Fogalmam sincs.
—Na de mégis!
—Nem értelek Pucsakaci, miféle válaszra vársz tőlem hogy „na mégis”, megmondtam őszintén hogy fogalmam sincs!
—Meddig várjunk?
—Arról sincs fogalmam se.
—Remélem azzal azért tisztában vagy, nem ülhetek itt az ülőgumóimon a végtelenségig, már amiatt se mert abból hogy csak vagyunk itt és malmozunk az ujjainkkal, nem születik semmi látványos filmfelvétel!
—Azért legalább a mai napot még igazán rászánhatnánk.
—Azt igen, de előre szólok: többet nem!
—Na, legalább még az éjszakát is...
—Legyen neked...

	Nos, nem kellett másnap hajnalig várni! Még aznap estig se. Már dél tájban meglepő esemény történt, olyan, hogy Pucsakaci igazán nem bánta meg hogy hallgatott Vé „ihletére”...
	Az történt, hogy népes csapat érkezett az űrhajóhoz. Természetesen mind morik voltak, méghozzá kiváltképpen előkelően kiöltözködve!
	Az űrhajó előtt úgy száz méterre megálltak, egyikük még előreballagott vagy harminc métert, majd ő is megállt.

	Erre természetesen Vé kilépett az űrhajóból, és odament hozzá, mert biztos volt benne, ez valamiféle követség lesz... Úgy is volt, ennek ellenére mégis jócskán meglepődött azon, ki keresi fel: a mori férfi ugyanis úgy mutatkozott be, hogy ő nem más mint maga a király: a felséges Zogu!
	Vé annyira meglepődött, hogy első reakciójaként megkérdezte feleségét:
—Bocsáss meg Tumma drágám, biztos hogy nem értettél félre valamit? Vagy nem értettem-e félre én amit tolmácsoltál? Tényleg azt állítod, ez az illető itt maga a király?!
—Igen, pontosan!
	A király megint mondott valamit.
—Azt tudakolja, igazak-e a hírek amit hallott rólad, hogy teneked van egy Szellőjáró feleséged. Mert ő onnan vette hírét a jöttödnek, hogy tegnap sokan látták és hallották amint kiszabadítottad a Mennydörgő kislányt, és eközben a veled levő Szellőjáró azzal dicsekedett, hogy ő a te feleséged volna. Azt kérdi, ezalatt valóban az értendő-e amit errefelé az ő országában a „feleség” szó takar, vagy ez csak annak a ténynek a megszépítő kifejezése, hogy a rabszolgád, akivel azonban jól bánsz!
	Vé már majdnem megkérdezte, hogy ehhez ugyan mi köze volna a királynak... de megint úgy érezte mintha az „ihlet” azt súgná a fülébe, hogy ezt jobb ha nem kérdi meg, legalábbis nem itt és most!
—Kérdezd meg tőle kedvesem, volna-e kedve a felséges úrnak velem elbeszélgetni odabent - mutatott az űrhajóra - mert azért az sokkal kényelmesebb volna neki, illendőbb is hiszen ott leülhetne, ott meleg is van... de előtte nyugtassa meg a kíséretét hogy sokáig fogunk beszélgetni, tehát ne türelmetlenkedjenek!
	A király azt mondta, hogy természetesen hajlandó megtisztelni a jelenlétével Vé herceg varázslatos hajlékát.
—Bár sokan már attól is óvtak engem hogy eljöjjek ide, mert boszorkányságot emlegettek. - mosolygott. —Néhány kíváncsiskodó követte messziről a csapatotokat tegnap, a halászok közül, aztán a szóbeszéd gyorsan száll ám... így tudtam meg, merre van a táborod, Vé herceg!
—És te nem félsz a boszorkányságtól, király? - szegezte neki a kérdést Vé.
—De igen. - felelte a király őszintén. —Én is, mint mindenki, félek mindentől ami ismeretlen. De épp azért hogy többé ne kelljen félnem, szeretem megismerni mindazt amit még nem ismerek...
—Ez rokonszenves filozófia a számomra! - nézett a király szemébe Vé.
—Akkor most megnyugtatom a kísérőimet, aztán visszajövök, és szemügyre veszem ezt a valamit belülről is! - bökött az űrhajó felé a király.

	Az űrhajóban aztán volt min ámulnia a királynak bőven... Mégis, Vé, aki le nem vette volna a szemét a királyról, könnyedén észrevette, hogy az uralkodó elsősorban mégse a számára minden bizonnyal elképesztő tárgyaknak szenteli figyelme javarészét, nem annak hogy például miként is lehet idebent világos fáklyák nélkül, hanem annak, hogy odabent minden telis-teli van Szellőjárókkal, meg színes szárnyú morikkal, meg akad pár nelli is... néhány Mennydörgő is! És bizony ezek egyike se nézett ki úgy, mint aki rabszolga volna, mint akivel rosszul bánnának... Szó se róla, némelyiken látszott hogy nemrég nagyon meggyötörték, de ezekről is messzire lerítt, hogy szenvedéseik nem itt zajlottak, mert itt inkább mindent megtettek a gyógyulásukért!
—Ő az a Szellőjáró, aki a feleségem! - mutatta be a királynak Csinit Vé.
—Szóval, teljesen hivatalosan a feleséged?
—Hát most azt én nem tudom hogy mit értesz azalatt hogy „hivatalosan”... Mi természetesen nem hiszünk abban a vallásban, ami a te országodban kötelező. Szóval, azon vallás dogmatikája szerint nem vagyok összeházasodva Csinivel. Biztosíthatlak azonban felőle, hogy senkinek semmi kételye afelől, hogy ő a lehető legszabályosabban a feleségem, és ezalatt semmi esetre se azt kell érteni hogy a rabszolgám! Rabszolga már amiatt se lehet, mert nálunk egyáltalán nincsenek is rabszolgák.
—Egy se?
—Egyetlenegy se. Nincs rájuk szükségünk. Nálunk csodálatos gépek dolgoznak rabszolgák helyett.
—Ah... ez igencsak érdekesen hangzik!
—Naná, mert valóban érdekes is! Tudod, király, mi az időnket nem arra fordítjuk hogy vallási kérdéseken rágódjunk, hanem hogy tudományos kérdéseket boncolgassunk... Ez sokkal előnyösebb!
—Akkor ti talán nem hisztek semmiféle vallásban sem?
—Azt hiszem ez tényleg igaz a legtöbbünkre. Mégis, nem merném azt mondani hogy ez egészen biztos igaz kivétel nélkül mindenkire közülünk. Nekünk az a véleményünk, hogy a vallás olyasmi ami a másvilágra vonatkozik, a másvilág azonban nem azonos e világgal ugye... Tehát, mindegyik világban azt kell tenni ami a legelőnyösebb, vagyis amíg ebben a világban vagyunk, ennek a világnak a dolgaival kell foglalkozni. Azt hogy mi van a másvilágon, úgyis csak akkor tudhatjuk meg kétség nélküli bizonyossággal, ha már odakerültünk, már ha létezik egyáltalán olyasmi, hogy „másvilág”. Közülünk a legtöbben ebben kételkednek, vagy egyenesen tagadják is a létezését. Akadhatnak akik úgy vélik, létezik másvilág és ilyen meg olyan, de ők is azon a nézeten vannak, hogy az hogy ki mit hisz erről, az mindenkinek a magánügye, és körülbelül akkora óriási fontossággal bír csak, mint hogy kinek mi a kedvenc étele. Nálunk senki nem akarja megölni a másikat azért, mert mit gondol efféle témákról.
—Hm, nocsak, nocsak... és ez vonatkozik azokra a morikra is, akiket itt látok?
—Természetesen, és ezen nem is csodálkozhatsz, hiszen a te országodban, király, a te törvényeid miatt ezek a szerencsétlenek meg kell haljanak pusztán mert szárnyuk színe nem fekete, vagy, mint ezen kislány esetén akit különben lányommá fogadtam, még ez az ok se állt fenn, mindössze a szülei valamiféle eretnekségben hittek, s ezért e kislányt is kínhalálra ítélte a törvényed, holott még csak meg se kérdezték tőle hogy ő maga mit hisz, különben meg mint azóta megtudtam tőle, ő tényleg nem is hitt abban az eretnekségben, de a hivatalos vallásban se, őt ez az egész hogy vallás, nem érdekli, semmi köze az egészhez, aztán mégis meg kellett volna halnia, pusztán mert a törvényeid...
—Elég ebből! - csattant fel a király. —Semmi közöm ezekhez a törvényekhez amiket a fejemre olvasol!
—Nem-e?! Hát nem te vagy tán a király?!
—A király, az igen... de nem ám a főpap! Sőt, mi az hogy a főpap... hiszen egy megyéspüspöknek is több a hatalma errefelé mint nekem...! - és a király keze ökölbe szorult. —Felesleges hogy fogadott lányod ilyen gyilkos tekintettel méregessen engem, mert nekem ezekhez a törvényekhez tényleg semmi közöm... Nem én hoztam ezt a törvényt...
—Nem is értesz egyet velük?
—Még szép hogy nem! Én tulajdonképpen azért jöttem most el ide, hozzád, Vé herceg, mert... Eh, ez hosszú téma... De kár hogy nem érted a mi nyelvünket...
—Azt tényleg nem értem, de ha szeretnéd hogy gördülékenyebben társalogjunk, tolmácsolás nélkül, azon segíthetünk! Van egy csodálatos sisakunk, ha vállalod, a fejedre rakjuk, te elalszol, s amikor felébredsz, máris tudod a mi nyelvünket! De ennek ára az, hogy utána egy darabig nagyon fáj majd a fejed.
—Annyi baj legyen, hol az a sisak?!

Néhány óra múlva már újra „kognitív képességei birtokában” volt a király, és tudta az emberek nyelvét is, bár a feje iszonyatosan fájt. Na de ezen sokat segített az a bizonyos „Szent Ital”, amit épp Vé fogadott leánya, a megkínzott kislány nyújtott át Zogu királynak kaján mosoly kíséretében:
—Ezt idd meg, mindjárt jobban leszel!
	A király megitta, s annyira ízlett neki, hogy azonnal kért még belőle... Aztán megint... Legkevesebb két litert azonnal felhajtott így belőle, s csak akkor hagyta abba, amikor a hasa már úgy dagadozott, hogy félt: ha csak megkarcolja máris szétpukkad.
—Huh, ez jólesett! - szólt, és még böfögött is egyet, cseppet se szégyenlősen.
—Akkor most halljuk, miért is feszítettek engem keresztre, ha még te a király se akartad ezt?! - követelte tőle a választ a kislány.
—Már megbocsáss de nem hozzád jöttem hanem Vé herceghez, fogadott apukádhoz...
—Épp mert ő az új apukám, ajánlatos lesz ha válaszolsz udvariasan a kérdésemre, másképp apuci félkézzel laposra ver téged semmi pillanatok alatt! Talán mégis jogom van tudni, kire kell haragudjak a sok szenvedés miatt! - szemtelenkedett a kislány.
—Cília, te ugye azt ígérted hogy nagyon jó kislány leszel... - szólt hozzá Vé.
—Hát persze, és tényleg az is vagyok, de a te jó kislányod, és nem a király jó vagy rossz kislánya, mert semmiféle kislánya se akarok lenni neki!
—Értem, és megértelek hidd el, de hadd kérjelek meg rá hogy most maradj csendben, mert nekem van egy olyan gyanúm, hogy ez a király tulajdonképpen nem is olyan szörnyű gonosz mint hiszed róla!
—Én aztán tényleg nem vagyok gonosz! - mondta gyorsan a király, azzal fintorogva sóhajtott egyet és megmasszírozta a halántékát. —Ez az ital sokat segített, de még mindig fáj...
—Biztos nem annyira, mint nekem az amikor felszegeltek a katonáid... - kotyogta közbe a kislány kárörvendően, annak ellenére, hogy Vé megkérte a csendben maradásra.
—Azok NEM az én katonáim voltak! - kiáltotta a király dühösen, majd felállt, és járkálni kezdett a kis teremben. Pár ember aki jelen volt, szótlanul nézte. Tumma is, mert ő is ott volt. Pucsakaci nem, de ez nem zavarta a médiacézárt, mert a kis szobában volt legkevesebb tíz kamera, így számos szögből felvéve rögzült minden mozdulat.
—Azok - folytatta a király - a papok katonái voltak! A papoké! Ó hogy én mennyire gyűlölöm őket...! - és még mérgesen öklöt is rázott a nagy semmi felé, a levegőbe.
—Nocsak, nocsak...! - somolygott Vé.
—Így van, gyűlölöm mindet! Eleve amiatt is jöttem most ide, mert előre sejtettem, ha ti óriások vagytok, meg ha egyikőtök képes volt feleségül venni egy Szellőjárót, akkor az a legkevesebb hogy nem hisztek a mi vallásunkban... Szóval... szóval hogy is mondjam...
—Szövetségest keresel bennünk a papok ellen? - kérdezte Vé célratörően.
—Bizonyos értelemben igen. Hát mégiscsak elképesztő, hogy kis túlzással szólva még azt is megszabják, a mellékhelyiségben hogyan viselkedjem!
—Ez ugye költői túlzás volt csak?
—Persze hogy az. De azért nem áll nagyon távol a valóságtól... persze, ne hidd hogy én vagyok a silány, az értéktelen, az akaratgyenge... apám és nagyapám is már a papok bábja volt... Eleinte a családomé volt minden hatalom. De aztán jöttek ezek a járványok, és kipusztították a nemesség javarészét. Az uralkodóházból is alig maradtak túlélők... Akik mégis megmaradtak, azok se sokáig, mert egymást irtották a hatalomért. Közben meg ugye hogy a nemesek mind kevesebben lettek, az egyház apránként minden hatalmat a maga kezébe ragadott!
—A papokat talán nem tizedelte meg a járvány?
—Hogy a csudába ne... De őket tényleg csak a járvány, és nem a trónharcok is! Aztán meg, annak hogy ki lehet nemes és ki nem, szigorú feltételei vannak. Hogy kinek az utóda, hányadiziglen meg ilyesmi... a papok sorait azonban könnyebb volt feltölteni, mert elég ha azt mondja a papjelölt: hisz! Lehet olyan hülye is hogy még azt se tudja mi az amit hinnie kell, mindegy, csak bólintson rá hogy „hiszek”, a lényeg hogy a feletteseivel ne ellenkezzék, s máris pap lehet belőle! Szóval, a nemesek gyorsabban fogytak és lassabban pótlódtak mint a papok. Mostanára már minden kicsit is fontos kérdésben a papok dirigálnak nálunk.
—Értem. De tőlünk mit remélsz?
—Semmiképp se azt, hogy a segítségetekkel végezhetek minden pappal... tudom hogy ez jár a fejedben, de annyira naiv nem vagyok! Hanem... Nos... Mondd csak, Vé herceg, megtennéd hogy a kedvemért leveszed a felső ruhádat?
—Már miért venném le!
—Hogy meggyőződjek róla, úgy van ahogy gondolom, és nincs neked se szárnyad...
—Emiatt nem vetkőzöm, bevallom inkább hogy úgy van. De te ezt miből gondoltad?
—Mert talán egy éve jutott el hozzánk egy mendemonda arról, hogy a távoli nyugati kontinensen óriások laknak, akiknek nincs szárnyuk... Persze, senki se hitt ebben, a matrózok szokásos babonás fecsegésének tartotta mindenki. Én is. Most azonban ahogy benneteket látlak, arra tippeltem, hogy hmm... Ezek óriások! Hátha onnan jöttek és igaz a legenda... Mert ugye, miért is ne lehetne igaz - néha nálunk is születnek nyomorékok szárny nélkül... És tegnap nemcsak arról jött hír hogy a feleséged állítólag egy Szellőjáró volna, de arról is hogy megmentettél egy nőt, aki ilyen szárnyatlan gyermeket szült... Na most ha netán neked sincs szárnyad, teljesen érthető hogy feltámadt benned a késztetés a nő, s főleg a gyermeke megvédelmezésére...
—Jól vág az eszed, király!
—Köszönöm az elismerést.
—De még mindig nem tudom, mit óhajtasz tőlünk.
—Hát... Hát szóval... Veletek tartani!
—Te?! A király?!
—Miféle király... Egy báb, aki... aki... biztos hallottad, úgy neveznek hogy „Ártatlan Zogu”... belegázolnak még a férfiúi becsületembe is...
—Nocsak, talán bizony mégse igaz az a hír, hogy ezt illetően...
—Persze hogy nem igaz, sőt, akármikor képes lennék arra a dologra naponta ötször is, ami nálunk igen szép teljesítménynek minősül, mert a legtöbb férfi hetente háromszor tudja csak azt a... szóval, azt nem tudom hogy ti óriások miként vagytok ezzel...
—Megnyugtatlak király: ez mifelénk is egészen kimagasló férfiúi képességnek minősül, tehát nincs okod szégyenre. Ámde ha ez így van, miként terjedhetett el rólad ennek ellenkezője?!
—Hát, ez hosszabb történet...
—Semmi baj, van idő rá.
—Nos, én elmondhatom, de nem szeretném ha ez a hölgy itt megsértődne... - nézett Tummára.
—Márpedig nem fogok kimenni, tudni akarom én is a történetet. Jogom van tudni, mert Vé a férjem és nincsenek titkai előttem!
—Azt hittem, ez a Csini nevű Szellőjáró a felesége.
—Ő is. És én is. És még sokan mások. Van nelli felesége is. Nem is egy. Nem tudom hány felesége van, de talán már ő maga se tudja, mert hogy két tucat a legkevesebb az biztos! De mit csodálkozol ezen, a te országodban is lehet bárkinek több felesége.
—Az igaz, de csak elméletileg, mert a kettő is nagy ritkaság... Na mindegy, szóval akkor belekezdek. Tehát, nem sokkal azután hogy trónra kerültem, beleszerettem valakibe... egy Szellőjáróba! És mert én becsületes vagyok, szerettem volna nem egyszerűen szeretőként tartani, de teljesen hivatalosan feleségül venni. Na de sejthetitek, a papság erről hallani se akart, mert így a vallás meg úgy a szentségek, és különben is, szerintük a Szellőjárók csak beszélő állatok... És jöttek azzal hogy attól úgyse születhet trónörökös... ami igaz is, de én meg mondtam hogy annyi baj legyen, majd trónörököst szül a második feleségem, aki valaki közönséges mori nő lesz. De a papok ebbe se egyeztek bele, mert hogy is néz az ki, hogy a trónörökös ne az első feleségtől szülessen! Jó, mondom én, akkor feleségül veszek egy mori nőt első feleségnek, s a Szellőjáró lesz a második feleségem. De a papoknak ez se tetszett. Pláne nem tetszett nekik, hogy én mondtam, hogy a mori feleségem egy olyan nő legyen akinek a szárnya nem fekete mert - már elnézést! - nézett Tummára a király - de nekem nem tetszik ha egy nő szárnya fekete, az olyan unalmas, na! Bocsássatok meg tényleg amiért ezt mondom, de mindenkinek más az ízlése ugye...
—Semmi baj - mosolygott Vé - megértelek, igazából nekem is jobban tetszik ha egy nő színesebb, de tudod én Tummában főleg nem a szárnyait, hanem az eszét becsülöm! És még annál is inkább a kedvességét!
—Persze, persze... nem vitatom én se hogy egy nőnek lehetnek más értékei is... de úgy voltam vele, miért ne lehetne a feleségem szép, ugye? Elvégre, egy szépről is kiderülhet hogy a szépsége mellett van esze is...
	Na de a papok ezt se akarták hagyni. Én viszont megmakacsoltam magamat, erre egy nap arra ébredtem, hogy eltűnt mellőlem a kedvesem, a Szellőjáró... Nyilván az történt hogy a papok ellopták, elrabolták... - és a király szeméből e szavakra még egy könnycsepp is kicsordult.
—Na de erre - folytatta a király kis idő múva - én is megdühödtem, és mondtam hogy ha nem adják vissza Csistit - így hívták a Szellőjárót - akkor egyáltalán nem is vagyok hajlandó megnősülni, és ha erővel hozzámadnak valamiképp egy nőt, annak se csinálok gyereket! Mert én annyira akartam azt a leányt... olyan szép volt... méltó a nevéhez, mert az hogy Csisti, azt jelenti a nyelvükön hogy „Legszebb”...
—Ejnye... azt se tudom, ezt elhihetem-e... - nézett nagyot Tumma.
—Én elhiszem! - kotyogta közbe Csini.
—Miért?
—Mert a morik nem szokták megtanulni a mi nyelvünket, emiatt arról sincs fogalmuk se, mit jelentenek a mi neveink. A király mégis tudja, mert az hogy Csisti, valóban ezt jelenti!
—Na erre a papok elterjesztették rólam, hogy nem is vagyok igazi férfi... hogy képtelen vagyok teljesíteni az ágyban... gondolták hogy erre majd igyekszem lemosni magamról a szégyent és bizonyítani... - folytatta a király. —De én makacs vagyok! Úgy döntöttem hogy nem, nem, csakazértsem! Már amiatt is mert sejtettem, amint behódolok és feleségül veszek egy mori nőt, abban a pillanatban megölik az én drága Csistimet.
—Hát él még? - kérdezte Vé.
—Természetesen nem tudhatom hogy él-e még, de erre legalábbis van némi esély, mert minek is öljék meg, hiszen hátha jó lesz még valamire, ha meg akarnak zsarolni az életével... Sőt, erős a gyanúm, ezt az egészet is hogy minden Szellőjárót be kell szolgáltasson a lakosság a papoknak, azért találták ki, hogy előre ijedezzek mikor ölik meg Csistit is... gondolom, az a tervük, hogy majd valamikor közlik velem, ha nem egyezem bele a terveikbe, megölik Csistit az orrom előtt... Sajnos azonban biztos vagyok benne, ha beleegyezem akkor is megölnék, csak kicsit később...
—Hm... - mormogott Vé. —Valamit nem értek... Én úgy hallottam, hogy neked tulajdonképpen van rendes illedelmes fekete szárnyú mori feleséged, csak te nem érintkezel vele.
—Naná hogy nem teszem!
—Akkor most van feleséged vagy nincs?
—A papok odaraktak mellém egy hercegnőt, én nem voltam hajandó feleségül venni, de a papok azt terjesztik hogy megvolt az esküvő. Holott ez nem igaz. Sőt duplán nem igaz, mert még ha meg is lett volna az esküvő, nálunk a házasság nem érvényes addig, amíg el nem hálják, márpedig én tényleg nem érintkeztem soha azzal a nővel! Udvarias voltam vele mindig az igaz, mert ő nem tehet semmiről se, de az ágyban semmit se tettem vele! Az a házasság tehát igazából nem érvényes! Kérlek segítsetek!
—Hogyan?
—Szabadítsátok ki az én drága Csistimet, aztán hadd tarthassak veletek én is, ővele, a ti távoli hazátokba!
—És ott mi lesz veled?
—Ne aggódj Vé herceg, nem hiszek benne hogy ott is király lehetnék... de ez nem is érdekel. Elegem van a királyságból. Rém idegesítő szakma... Én igazából soha nem is akartam király lenni, eredetileg matematikusnak készültem, csak aztán hogy a járványban heten is meghaltak akik előttem voltak az örökösödési rangsorban, három másik pedig valami csetepatéban vesztette az életét, így kaptam meg a koronát... holott soha nem vágytam rá!
—Annyira szereted a matematikát?
—De még hogy! Nincs annál szebb, mint új meg új felfedezésekre jutni benne... illetve, ez nem igaz. Van egyvalami ami annál is szebb: újat tanulni e tudományban! Tulajdonképpen persze az se szebb, a felfedezés végülis valóban szebb a tanulásnál, én mégis a tanulást élvezem jobban, mert türelmetlen vagyok, és a felfedezés lassú folyamat, ha azonban már valami készen van és csak megtanulni kell, akkor sokkal hamarabb nyílik fel ámuló elmém előtt az Ismeretlen addig lezárt kapuja...!
—Hú de költői! - kacagott Vé. —Rendben van, megegyezhetünk! És tudd meg hogy nagy örömben lesz részed: van nálunk egy matematikus, Rubijádi a neve, és egészen biztos hogy mi nemcsak legalább annyival több matematikát tudunk mint ti, amennyivel nagyobbak vagyunk, de minimum százszor annyit, azaz bőséges mennyiségben lesz nálunk tanulnivalód!
—Hű de jó volna...!
—Biztosra veheted. Ehhez a temérdek csodához is amit itt látsz, matematika kellett! Mi már annyi teméntelensok matematikát ismerünk, hogy ha mást se tanul valaki egyfolytában csak matematikát, akkor is kevés egy élet arra, hogy minden matematikát megtanuljon, nálunk tehát már a matematikusok is specializálódnak, hogy a matematika ennek vagy annak a részének a mesterei... tehát még válogathatsz is majd hogy a matematikának melyik részét tanulod, melyik tetszik neked jobban... Na de akkor térjünk a tárgyra! Tudnunk kéne, hol raboskodik a szerelmed.
—Teljesen biztos természetesen nem lehetek benne, de csodálkoznék ha nem abban a nagy táborban, ahol a többi Szellőjáró is, akiket most összegyűjtöttek... Akad ott pár színes szárnyú is, bár ők kevesen vannak. Meg van ott néhány száz nelli is...
—Nelli?! És több százan?!
—Persze, mert most nemrég futott be több hajó is arról a kontinensről, és hoztak rabszolgákat. A papok azonban mindet elkobozták, mert velük akarják kártalanítani azokat, akik beszolgáltatták nekik a Szellőjárókat... legalábbis ezt mondják a papok most, aztán hogy így lesz-e ki tudja...
—Remek hír! Szellőjáróból hány lehet ott?
—Ezt se tudom pontosan, de az biztos hogy ha nincs belőlük félezer, akkor egy se...
—Pompás! Ez kell nekem, a többiek kezet csókolnak érte ha ennyi Szellőjárót viszek nekik! Mondd, merre van az a tábor!
—Hát, innen ahol vagyunk, északnyugati irányba kell menni...
—Tudnál valami térképvázlatot rajzolni?
—Persze, ha adsz papírt.
—Adok. Hányan őrzik azt a helyet?
—Ezt se tudom, de százan biztos... - mondta a király aggodalmasan.
—Hm... Gondolom, van kerítése is...
—Naná, és milyen magas!
—Márpedig azon be kéne jutnunk... Kétlem azonban, hogy bennünket csak úgy beengednének oda nézelődni... Sőt, ha be is jutunk oda, hát... Azért mi se vagyunk legyőzhetetlenek... legalábbis, ha az ellenség sok, és orvul támad ránk... márpedig egészen biztos hogy lőnének ránk lesből is... hm...
—Kérlek segítsetek! Nem hiszem el, hogy gyávák vagytok!
—Királyka, biztosra veheted hogy nem vagyunk gyávák, az óvatosság azonban nem azonos a gyávasággal! Azt se mondtam eddig, hogy nem csináljuk meg.
—Hát megteszitek?!
—Naná, még szép, nem tudnék úgy élni tovább hogy minden reggel le kéne okádnom a tükörképemet a szégyen miatt, mert arra gondolok hogy itt hagytam elpusztulni ezt a sok csodálatos szépséget! Szóval ne aggódj, ez amit látsz rajtam, nem habozás, mert habozásnak itt helye nincs: valahogyan megcsináljuk és kész, ezt el se kellett döntenem, ez nyilvánvaló volt az első pillanatban is! Ez annyira eldöntött kérdés, hogy le se tudnál már beszélni róla! Ez amit most látsz rajtam, tényleg nem habozás, hanem egészen más: várok az ihletre!
—Tervet készítesz?
—Majdnem, de nem egészen. Tudd meg, hogy én író vagyok! Történeteket találok ki. Legendákat ha úgy tetszik...
—Az nagyszerű, imádom a legendákat!
—Na ez meg nekem jó hír, majd ha eljöttél közénk, remélem hű olvasóm leszel... na és a legtöbb legendám épp olyasmiről szól hogy valami efféle bonyolult és kockázatos helyzetet miként lehet megoldani! De nálam igen ritka hogy a történeteimben efféle helyzetet nyers erővel oldjanak meg. Tudod, csak mert az olyan unalmas hogy a hős amiatt győz, mert ő erős. Persze lehet erős, de amellé még kell valami Nagy Ötlet is, mert úgy érdekes a legenda... Na és most egy ilyen ihletre várok! Biztosra veheted hogy az ihlet meg fog jönni, nálam az úgy szokott lenni, sőt előre érzem ha már a közelben van... és most is érzem hogy közeledik... Ne félj semmitől, nekem óriási gyakorlatom van efféle sanda ravaszságok kitalálásában... Ah, azt hiszem meg is érkezett! Itt az ihlet! Mit is mondtál, akad abban a táborban egy rakás nelli is?
—Igen, hogyne! Több százan is!
—Mikor vitték ezeket oda?
—Pár napja, mert nemrég érkeztek a hajók.
—Tudják-e rólad a katonáid, hogy te nem hiszel istenben?
—Jaj, dehogyis, senki nem tudja ezt... Na, a Szellőjáró kedvesem persze tudja, de ő se mondta soha senkinek, aztán meg hiába is mondta volna, neki úgyse hinnének, a Szellőjárókat senki nem veszi komolyan mifelénk.
—Remek! Gondolom azonban, a katonáid komolyan vallásosak?
—Egy részük biztos. Az is biztos azonban, akad amelyikük nem igazán, sőt igazán nem. De nem tudhatom hányan vannak ilyenek, értsd meg ilyesmiről mifelénk nem lehet beszélni, azonnal elégetnék a papok azt, aki...
—Persze, persze! Semmi baj. Én azonban biztos vagyok benne, még aki buzgó hívő is a katonáid közül, az is irigyli a papokat a gazdagságuk miatt!
—Hát persze, aki szegény, az mindig irigykedik a gazdagokra...
—És abban is biztosak még a vallásos katonáid is, hogy ha van is isten, és mindaz igaz is amit róla mondanak a papok, de akkor is úgy van az hogy nem minden egyes pap igazi szent életű szolgája istennek, hanem akadnak hitvány papok is.
—Hát persze, sőt, talán egyetlenegy olyan polgára sincs az országomnak aki azt gondolná hogy kivétel nélkül minden pap tisztességes, ennyire naívak azért mi se vagyunk... de mit akarsz ezzel?
—Hehehe... Mi mást, mint hogy valaki más végezze el helyettünk a kockázatos „piszkos munkát”... Felhasználjuk az irigységet... Vagyis, most szépen elvezetsz bennünket a táborhoz, megmutatod messziről hogy merre van, azután útjaink ideiglenesen elválnak... de előbb megmondom neked hogy mit tegyél!

	A fogolytábor, ahol a nelliket, Szellőjárókat és mutánsnak tartott színes morikat tárolták, jókora volt, és valóban sokan vigyázták. Természetesen egy pap volt a vezetője, és ez a szent ember igencsak meglepődött, amikor a Vé vezette „óriások” féltucatnyi csoportja - többen ugyanis nem jöttek ide most még - felkereste a tábort, megálltak annak kapuja előtt, mondván hogy beszélni óhajtanak annak vezetőjével, s amikor ő, a pap kijött, azt mondták neki, hogy ajándékot hoztak!
—Miféle ajándékot? - tette fel a kézenfekvő kérdést.
	Tumma, aki a „szóvivő” volt ezúttal is, így felelt:
—E külországi küldöttség vezetője, Vé herceg, szeretné leróni tiszteletét nemes vallásunk iránt, mely őt annyira mélyen megérintette a lelkében, hogy a rá való áttérést fontolgatja! Ez egyelőre még nem történhet meg mert nem ismeri a nyelvünket, de addig is míg azt elsajátítja, s elmélyedhet szent tanainkban, szeretné egyengetni lelki üdvössége útját azzal, hogy a tiszteletre méltó papságnak ajándékozza vagyona egy kis töredékét, százezer aranyat! - és a magukkal cipelt jókora hátizsákra mutatott. Azt letették a földre, ki is nyitották, s valóban, telis-teli volt aranypénzekkel!
—Remélem, főpap, tisztában vagy azzal, mérhetetlen szemtelenség volna visszautasítani a nagy Vé herceg alázatos szívtől vezérelt kegyes adományát...
—Persze, persze, természetesen, de eszem ágában sincs visszautasítani, valóban, egészen biztos hogy a herceg ezzel jókora érdemeket szerzett mely előkelő helyet biztosít majd neki a túlvilágon... De miért ide hozta és nem valamelyik templomba, hiszen itt még csak nem is imádkoztat, ide be se érdemes jönnie, itt...
—Esze ágában sincs bemennie ide, minek is, máris megy vissza az övéihez amint elfogadtad az ajándékát, egyszerűen arról van szó, hogy percekkel ezelőtt jutott eszébe, hogy illene ajándékot adnia, s már nem volt kedve visszamenni emiatt a városba, ami messze van, tudta azonban hogy itt vannak papok, például te, atyám!
—Hát nagyon szépen köszönöm az Úr nevében! - dörzsölte a kezét elégedetten a pap.
—Akkor mi megyünk is! - fordult meg Tumma, és Vével meg a többiekkel együtt valóban távozott.

	Időközben pedig Zogu király se tétlenkedett! Mindenekelőtt visszatért a palotájába, majd összetrombitáltatott egy jókora csapat közrendű katonát, ügyelve rá hogy véletlenül se legyen köztük senki aki tiszt, vagy kicsit is gazdagabb, majd ezekkel felkereste a kikötőt. A hajók, melyek pár nappal ezelőtt a nelliket hozták, még mindig ott horgonyoztak. Most a király megparancsolta, hogy e hajókról kivétel nélkül minden matróz szálljon partra, sőt azok a katonák is, akik azokon utaztak, s megjárták a másik kontinenst.
—Gyertek velem! - mondta a király, majd elvezette őket a városon kívül egy néptelen helyre.
	Természetesen mentek. Az lehet hogy a királynak semmi tekintélye se volt a papok előtt, az is igaz hogy maguk közt a katonák, matrózok és egyéb tagjai a köznépnek gyakran emlegették gúnyosan a király felséges nevét hogy az nem is igazi férfi, de az is biztos volt hogy olyasmiről azért szó se lehetett, hogy egy közvetlen királyi parancsot ne teljesítsen egy közrendű alattvaló! Mindegyikük szerette volna, ha megmarad a nyakán a feje...
	A király felállt egy kidőlt fa törzsére hogy kissé magasabban legyen mint ők.
—Matrózok! Katonák! - kezdte a király a hozzájuk intézett beszédet. —Ugye, hogy ti bátrak vagytok?! Ugye hogy ti hatalmas kockázatot vállaltatok a roppant úttal, amit a másik kontinensig megtettetek?! Szíveteket nem rettentette a félsz, szembenéztetek viharral, szélcsenddel, szomjúsággal, a tenger szörnyeivel, a megannyi ismeretlen veszéllyel mely azon a távoli vidéken leselkedik rátok, s persze a bennszülöttek támadásaival is! Ez mind így igaz, ugye?!
	Egetverő helyeslés tört ki a soraikból. Hát persze hogy igaz! Tényleg igaz volt elvégre, aztán meg ha nem is lett volna igaz, akkor is szereti mindenki ha bátornak nevezik, pláne ha a király teszi ezt!
—Aztán visszatértetek. - folytatta a király. —Itt vagytok most újra, népetek és szeretteitek körében. Túléltétek a nagy kalandot! Olyan élményben volt részetek, melyre halálotokig büszkék lehettek. Mondjátok azonban meg nekem, csak a kalandért szálltatok-e tengerre, vagy mert azt reméltétek hogy gazdagságra is leltek annak túlpartján, megcsinálva vele a szerencséteket?!
	Hatalmas ordibálás kezdődött, hogy persze hogy a gazdagságot keresték, a pénzt...
—De nem leltétek meg! - kiabálta őket túl a király. —Vagy talán most gazdagok vagytok?! Ugye hogy nem! Néhány marék foltos rézpénzt kaptatok csak! Ez nem gazdagság! Vagy akad-e köztetek bárki is, aki ezzel elégedett, aki ezt vagyonnak nevezi?!
	Most bezzeg senki sem szólt!
—Na ugye! - bólogatott a király csendesebb hangon. —Ti az életeteket kockáztattátok, úgy bizony, kifejezetten az életeteket, némelyiktek talán meg is sebesült, meg is betegedett... És erre kiderül hogy mindezt semmiért! Márpedig én, a király a szemetekbe mondom: EZ NEM IGAZSÁGOS!
—Úgy van, úgy van! Jól beszél! Micsoda remek király! Ez igen, végre igazságos királyunk van! Jól látja!
—Természetesen - folytatta a király - más lenne a helyzet, ha úgy lett volna hogy elmentek abba a távoli országba, nem találtok ott semmi érdekeset, és hazajöttök üres kézzel. Arról senki se tehet ha valahol senki se talál semmit. Abból ami nincs, abból nem lehet senkinek se részesedést adni ugyebár, ebben az esetben senki se hibás! A kérdés csak az, valóban üresen tértek-e vissza a hajóitok!
	Elhallgatott, és szúrósan nézett végig rajtuk. Hagyott nekik pár percet hogy töprengjenek, és alaposan elkezdjen dolgozni bennük a sanda gyanú, hogy valakik bizony csúnyán becsapták és meglopták őket...
	Tudta a király pontosan hogy mit kell mondania. Az egész beszédét jóelőre bemagoltatta vele Vé, csaknem szó szerint. Mert persze hogy Vé, a regényíró írta le, mit kell majd mondjon a király...
—Látom, kezditek már sejteni! - vigyorgott hirtelen a matrózokra és a katonákra a király. —Igen, pontosan úgy van ahogy sejtitek: nem igaz ám az hogy a hajóitok csupán rabszolgákat hoztak vissza! De, persze, még ha úgy lett volna is - kaptatok ti talán egyet is azokból a rabszolgákból?!
—Nem, nem, egyet se!
—Még pénzben se fizették ki nektek azokat a rabszolgákat, ugye? Mindet elkobozták a papok, igaz?
—Azt mondták, majd később megkapjuk a jussunkat... - vetette közbe bátortalanul egy hang.
—Később, na persze! - fújt a király megvetően. —Én nem bánom fiam, tőlem azonnal elmehetsz innen, és várhatsz arra a későbbre halálod napjáig is ha neked ahhoz van kedved... Tudod te, mikor kapod meg te a jussodat, mikor lesz az a „később”?! Megmondom neked őszintén: akkor, amikor engem többé nem fognak „Ártatlannak” hívni!
	A tömegből kitört a hatalmas röhögés, mégse Zogu királyon kacagtak, hanem a legényen. Semmi bajuk nem volt többé Zoguval. Megszerették a királyt. Ez igen, micsoda remek király, még őszinte is!
—De nemcsak a rabszolgákról van itt szó, sőt, nyugodtan elfelejthetitek a rabszolgákat, ebben az egész ügyben ők a legkevésbé fontosak! A rabszolgával elvégre csupa baj van csak: elszökhet, meghalhat, lázadhat, etetni kell, lusta is lehet, de meg különben is: öregszik! Van azonban valami ami messze sokkal jobb mint a rabszolga, és tudjátok ti is hogy mi az amiről beszélek: az ARANY!
—Úgy van, úgy van! Aranyat akarunk! Aranyat! - és kezek emelkedtek a magasba.
—Csillapodjatok, tőlem hiába követeltek aranyat! Nincs nekem olyanom, annyi biztos nem hogy mindegyikteknek jusson, különben is, miért kéne hogy adjak nektek nemhogy aranyat de ezüstöket is akár, hát én loptam el a jogos jussotokat?! Nem azért hívtalak ide benneteket hogy én adjak nektek bármit is... legalábbis nem pénzt! Ellenben — ellenben meg tudom nektek mondani, ki az aki meglopott benneteket!
	Elhallgatott, megint várt pár pillanatig, majd így folytatta:
—Ti talán nem hallottátok annak hírét, hogy az a távoli ország tele van arannyal, de óriások őrzik?! Nos, én megtudtam - mert vannak ám nekem hű hírhozóim... hogy annak a rengeteg aranynak legalábbis egy jókora része meg lett szerezve, és ott utazott a ti hajóitokon ide, a hajófenékben! Sokezer arany! Rengeteg arany, eszméletlen és hihetetlen mennyiségű arany! Ha annak csak kis része is most a tietek volna, mind dúsgazdagok lennétek! De nem a tietek... mert az úgy volt, hogy amikor a papok elvitték tőletek az összes rabszolgát, akkor bizony az aranyat is elszállították titokban! Igazából az egész hogy elviszik a rabszolgákat, csak ürügy volt, arra, hogy a nagy járkálásban fel ne tűnjön nektek, hogy viszik az aranyat is! Mert ugye, ha csak az aranyat viszik, azonnal szemet szúrt volna nektek. Elvégre ti se vagytok vakok ugyebár! De így hogy annyiszor mentek ide meg oda, és ott volt a sok rabszolga is, semmit se vettetek észre. Vagy mégis? Mondjátok csak, látta valamelyiktek hogy a papok aranyat is visznek? Mert nem látta semelyiktek se, igaz? Na, ugye hogy milyen ügyesek voltak a papok!
—Gazfickók! Kiraboltak minket! Mi a vérünket ontottuk, ők meg csak ültek a potrohos valagukon és most ők híznak a mi munkánkból!
—Az semmi, de közben még jókat is röhögnek rajtatok hogy milyen hülyék vagytok, milyen könnyű benneteket becsapni! - folytatta a király. —Most minden az övék: a rabszolgák is és az arany is! De mondok én nektek valamit: Ez nincs így jól, és nekem nem tetszik, mert szerintem az úgy a jogos ha a pénz ahhoz kerül, aki megdolgozik érte! Pláne, mert a papok amúgy is elég gazdagok, de nektek nagy szükségetek van arra a pénzre!
—Úgy van, úgy van, jól beszélsz felség! Mondd, mit tegyünk?! Hol van a pénz?!
—Megmondom, de akkor valamit meg kell ígérnetek!
—Megígérünk bármit!
—Arról van szó, hogy nekem is jár valami, amiért segítek nektek a híreimmel rendbetenni a megcsúfolt igazságot. Tehát: én megmondom, hol a pénz, de aztán hogy ti ott... hogy is fogalmazzak udvariasan... rábeszélitek a papokat hogy térjenek jobb belátásra...
	Hallgatói e szavak hallatán ismét nagyot kacagtak.
—Azután - folytatta a király - azután ott minden rabszolga az enyém! Kivétel nélkül! Ti egyet se kaptok! És nem is bántjátok őket. Nem okozhattok sérülést a tulajdonomban! Ellenben minden arany a tietek lesz, amit ott találtok, persze az ezüst is meg ékszer meg akármi ha lesz ott olyasmi netán... nekem abból semmi se kell, az mind a ti jogos jussotok! A rabszolgák azonban az enyimek!
—Úgy van, úgy van! Nekünk csak a pénz kell! Aranyat akarunk! Gyerünk, menjünk máris! - kiabálta a sok száz mori, és kardok meg kések emelkedtek a magasba.
—Rendben, ezt szeretem látni, e nagy lelkesedést, látom derék fickók vagytok, telve erős igazságérzettel! Gyertek velem! - intett a király.

	Természetesen pontosan oda vezette őket, ahol a Szellőjárókat, nelliket és egyebeket tartották fogva a városon kívüli táborban.
—Ott van az arany, azon falak mögött! - mutatta. —És persze hogy ott van, egészen természetes hogy ott van, hiszen ott vannak a rabszolgák is amiket akkor elvittek tőletek, márpedig ugyanakkor vitték el a sok aranyat is, velük együtt! Úgy vélték különben is, ott senki se fogja keresni, senki nem gondol majd arra hogy ott tárolják... de rosszul hitték, mert én megtudtam a titkot! Most már tehát minden rajtatok múlik... Eredjetek!
	Az utolsó szót, az eredjetek-et mondania is felesleges volt, mentek a matrózok és katonák biztatás nélkül is, a király ha akarta se tudta volna egy percig se tovább féken tartani őket! Persze, nem is akarta...
	Ordítva rohantak a vastag falaknak, és arra se vesztegették az időt, hogy létrát ácsoljanak. Egymás vállára álltak, úgy másztak fel...
	A tábor őrei igazán megdöbbentek a váratlan ostromon! Ennyi támadó fékentartására nem is voltak elegen. Ők azért voltak itt elsősorban, hogy a táborból történő szökést akadályozzák meg, nem a behatolást. Persze, ha jön néhány tucat morc rabló, valami portyázó haramiacsapat, azok ellen is elegendő védelmet tudtak volna nyújtani. De voltak a támadóik most sok százan is, sőt, alig kétséges hogy bőven felülmúlta a számuk az ezret, és annyira, hogy közelebb lehetett a létszámuk a kétezerhez mint az ezerhez!
	Néhány puskalövés eldördült, pár nyílvessző is suhant... de a támadóknak is voltak fegyvereik! Az őröket a falak védték, a támadók azonban sokkal többen voltak, és szívüket a pénzsóvárság, az aranyláz és a bosszúvágy hevítette, ezzel szemben a védők csak kötelességtudatból védekeztek. Ilyen körülmények közt nem is lehetett más eredménye a csetepaténak, mint hogy az ellenállás nem is túl sokára megtört, a kapuk megnyíltak, a király és rögtönzött hadserege bejuthatott...
	A még élő papok és ezek katonái persze egyfolytában szentségtörést meg szentséggyalázást emlegettek, de kiröhögték őket. Hogy is lenne ez szentségtörés, amikor ez nem templom... bár, őket az se érdekelné ha az volna: joguk van a jussukhoz!
	De ilyesmit is csak ritkán mondtak. Minek vitatkozni, ha verekedni is lehet... azaz, többnyire válasz helyett egyszerűen agyonütöttek vagy leszúrtak mindenkit aki az útjukba került.
	És íme, hamarosan kiderült, hogy jó királyuknak teljesen igaza van: itt TÉNYLEG van arany! Rengeteg arany!
	Mert rábukkantak arra a jókora hátizsákra, amiben ott volt Vé ajándéka... a temérdek arany...
	Azonnal élénk osztozkodás kezdődött a kincs felett, ez persze nem volt mentes a veszekedéstől, sőt némi pofozkodástól se...
	A királyt ez már nem érdekelte. A lényeg hogy a kapu nyitva, ellenség meg már nincs itt senki, mert mind vagy halott, vagy igyekszik valami rejtett zugban észrevétlenül meglapulni.
	Benyúlt tehát a ruhájába, előhúzta a Vétől kapott adó-vevőt, és beleszólt:
—Jöhettek!
	S az erdőből megindult a tábor felé az óriások csapata...

	Természetesen, nagy feltűnést keltettek, de a király megnyugtatta a maga katonáit:
—Ne tartsatok tőlük, ők csak egy külföldi küldöttség! Igazából csak amiatt jöttek, hogy Szellőjárókat vásároljanak, mert olyanok nem élnek az ő országukban. Értitek már, miért akartam hogy úgy egyezzünk meg, hogy tietek az arany, enyimek a foglyok? Ez az én hasznom az egészből, ti örüljetek az aranynak!
	Erre a katonák vállat vontak és tovább osztozkodtak. Bánják is ők azt a valamiféle követséget, addig nincs baj amíg az aranyukat el nem akarják venni... Inkább aki megkapta a maga részét a hátizsáknyi aranyból, azonnal elballagott valamerre, hátha talál egy élő vagy halott papot vagy papi katonát akit még kirabolhat...
	Az emberek pedig sorbaállították a tábor foglyait, és elvezették őket minél messzebbre onnan. Azok féltek és rettegtek, de csak addig, amíg néhány száz lépés után a levegőből a földre nem szállt elibük Csini, és mondta nekik, hogy nézzenek rá, milyen gyönyörű, nemsokára mindegyikük így néz majd ki, mert ezek a derék óriási ragadozók a Szellőjárók népének nagy és nemes barátai... Ezek itt mind olyan lények, akik csodálják a Szellőjárók szépségét, tisztelik a Szellőjárókat mert olyan szépek, imádják dédelgetni őket, és el se tudják képzelni hogy valaha is bántsanak egy Szellőjárót, ennek már a gondolata is őrült képtelenség a szemükben, mert igaz hogy rémületes ragadozók, de éppen pontosan Szellőjárókra soha de soha nem ragadoznak, ellenben habozás nélkül készek a védelmükre kelni, megvédik őket minden veszélytől... Ezek annyira nagyon de nagyon bátrak, és annyira szeretik a Szellőjárókat, hogy még ha valaki gazfickó puskát fog egy Szellőjáróra, akkor is ezek a derék ragadozók habozás nélkül a Szellőjáró elé ugranak hogy a testükkel védelmezzék a Szellőjárót az ellenségtől! Ezt szó szerint elhihetik, ez éppen pontosan ővele Csinivel így esett meg, most már tehát semmitől se kell félniük, senki nem fogja bántani őket, és hamarosan mindegyikük ilyen csodálatosan szép lesz... Most aztán félhet és retteghet mindenki aki valaha is megbántott egyetlen Szellőjárót is, sőt, ha akár csak csúnyán is néz egy Szellőjáróra valaki, annak az emberek, a Szellőjárók népének e nagy és nemes barátai habozás nélkül kitörik a nyakát, szétcincálják milliónyi kis darabra, sőt, lehet hogy külön büntetésként utána még csak meg se eszik, hanem hagyják a férgeknek és hogy ott rohadjon szét bűzlő kupacként, igen, most már ez így lesz mindig, mert megérkeztek az emberek, akik végre egy olyan faj mely nemcsak erős, sőt a legerősebb, hanem még helyénvaló szépérzékkel is rendelkeznek, ők bezzeg tudják értékelni a Szellőjárók csodálatos szépségét, kecsességét és repülési képességét...
	Persze, ezt csak a Szellőjárók értették. Jött ki most azonban az erdőből pár nelli is, akiket még korábban szabadítottak meg Véék, és most ők a többi nellinek mondták el azt a nagy hírt, hogy ezek itt varázslók, és visszaviszik őket a maguk kontinensére...
	Akik meg közönséges, bár színes szárnyú morik voltak, azoknak mondani se kellett semmit, azok úgyis tudták hogy nincs hová menekülniük, nekik elég volt annyi is hogy egyelőre úgy tűnik, nem lesznek megölve... bár azért nekik is volt vígasztalójuk: Tumma maga, aki elmondta, hogy jóbarátok közt vannak.
	A menetet maga a király vezette, de tényleg csak az erdőszélig, ott aztán megállt, és közölte Vével, hogy eddig tartott az ő segítsége, tovább egy tapodtat se megy amíg minden egyes Szellőjárót végig nem néz, hátha megtalálja köztük az ő nagy szerelmét, Csistit...
	De e szavakra máris elkezdett kiabálni pár méterrel messzebb Csini, hogy ő már megtalálta, már jönnek is, de legyen türelmes a király, mert Csistinek még le vannak vágva a tollai, csak gyalog tud menni, repülni még nem képes...
	Aztán ahogy Csini nézte, amint a király megöleli és csókolja a maga Szellőjáróját, nagyot sóhajtott és így szólt irigyen:
—Most persze borzalmasan néz ki, emberi fogalmak szerint szinte kopasz, mert majdnem húsig lemetélték a tollait, de én látom rajta, két hétbe se telik, és méltó lesz a nevéhez: sokkal szebb még nálam is! Jó ízlése van a királynak...
	Ekkor azonban átölelte őt Vé, megpuszilta és ezt mondta neki:
—Ne légy féltékeny, szerelmem! Én akkor is téged foglak szeretni, te vagy az aki hozzám tartozol, mindörökre!

	Szó se lehetett róla, hogy bárki másnak is a megmentésével megpróbálkozzanak aznap vagy a további napokban: ennyi sok lény úgy megtöltötte Pucsakaci űrhajóját, hogy egymás hegyén-hátán szorongtak, lefeküdni se tudott egyszerre mindegyikük! Amint mindenki belezsúfolódott, azonnal startoltak is.
	Amint emelkedtek, a monitorokon át egyre jobban kirajzolódott a bolygó mindegyik kontinense a magasból.
—Na ugye hogy gömbölyű! - bólogatott elégedetten Tumma apukája. Azzal így szólt a királyhoz:
—Hiába is akarják a papjaid hogy el legyen titkolva e tény, az Igazság úgyis kiderül, nem lehet örökre elfojtani!
—Hé, engem hagyj ki ebből, te még talán nem tudod hogy ugyanúgy utálom a papokat mint te, azt kivéve hogy még sokkal jobban is?!
—Az lehet, de attól még te is biztos azt hitted hogy a világ lapos!
—Ne nézz már teljesen hülyének, azt is tudnod kell hogy amiatt vagyok itt mert a szerelmem egy Szellőjáró!
—Na és?! Mi köze ennek ahhoz, hogy...
—Csak annyi, hogy egyetlen Szellőjáró se hiszi hogy a világ lapos volna. Mind úgy tudja hogy gömbölyű, és évezredek óta ha ugyan nem évszázezredek óta így tudják, egyszerűen mert soha nem is hitték másként, mert nekik ez egy nyilvánvaló tény, mindössze amiatt, mert ők annyira nagyon magason szállnak, hogy onnan ez már igencsak jól látható! Tehát, Csisti, a Szellőjáró szerelmem is így hitte, így tudta, nekem el is mondta, azt meg ugye talán te is elhiszed öregapám, hogy nem kételkedem a szerelmem szavában?! Biztosíthatlak tehát róla, mindigis egy véleményen voltam ezt illetően teveled!
—Hm... na akkor jó! - felelte erre békülékenyen az öreg, zsémbes mori.

	A király nevében

Volt nagy öröm az Istenek Szigetén amikor megérkeztek! Vé kicsit tartott tőle, hogy Ília morgolódni fog amiért hozott jónéhány morit is, kiderült azonban, hogy erről szó sincs. Sőt, első felesége inkább még meg is dicsérte őt, amiért ennyi rengeteg nellit sikerült megmentenie.
—És, hm... mi a véleményed arról, hogy Tumma örökbe fogadott egy mori kislányt? - kérdezte Vé óvatosan.
	Ília elmosolyodott.
—Az, hogy ez az ő dolga. Arra ne számítson, hogy én majd nevelem helyette... és ennek nem az az oka hogy utálom a morikat, hanem az, hogy miként is pótanyáskodhatnék egy olyan gyermek felett, aki máris magasabb mint én, még ha nem is sokkal?! De különben is, Tumma az aki ismeri a mori szokásokat, ő tudja hogy miről mit gondolhat az a kislány, nekem erről fogalmam sincs... meg aztán, nem is érdekel a gyermeknevelés. Nekem más dolgom van.
—A hatalom, igen.
—Az, de szerintem egymerő haszon neked is a hatalomvágyam, én szerelmetes uram, mert ennyi sok jövevény fölé kell valaki aki rendet tart köztük! Mindössze arról van szó, hogy nem a gyermekek közt óhajtok felügyelő lenni.
—Szóval akkor nem bánod, hogy sok morit hoztam.
—Miféle sok morit?! Hol van az a sok mori?! Akad talán még sokkal több jövevény is, akiről nem tudok?! - meresztett rémült szemeket Ília, és kíváncsian bámult Vé háta mögé, mintha ott keresné a sok-sok morit.
—Most játszol velem, Ília?
—Tréfálkozom. Bár csak félig, mert tényleg nem tudok róla hogy sok morit hoztál volna.
—De hiszen itt van Cília...
—Na igen, ő biztos hogy mori, de arra tényleg számítottam hogy hozol majd mori nőből NÉHÁNYAT. A néhány azonban nem azonos a SOK-kal, és Cília különben is kislány, sok vizet nem zavar.
—Aztán itt van még Licsi...
—Ő is kislány, különben meg kislány mivolta ellenére ő is feleség, vagy tévednék?
—Persze hogy feleség.
—Na látod, semmi közöm hozzá, amíg nem kavar bajt. Majd a férje féken tartja. Különben meg épp nemrég beszéltem vele, teljesen le van nyűgözve az elektromosság csodáitól, azt mondta hogy neki nagy vágya hogy ezen láthatatlan erő minden fortélyát kitanulja, kért hogy támogassam e törekvésében - ezt boldogan megígértem neki, mert bevallom, én nem is szeretek olyan nagyon tanulni, de meg épp ettől hogy elektromosság, ettől félek kissé mert azt már tudom hogy adott esetben agyonüthet, márpedig sosem tudhatom hol van belőle és hol nincs, épp mert nem lehet látni! Igazán semmi kifogásom azellen, hogy Licsi kínlódjon vele, és ő kockáztassa az életét. Már meg is beszéltük, hogy ha felépül a duzzasztógát, annak ő lesz az úrnője. Nagyon boldog emiatt. Én szintén. Ennyivel kevesebb felelősség terheli a vállamat. Boldogan átadom az általam utált munkát bárkinek, egy morinak aztán pláne, főleg ha emiatt még kegyesnek és jólelkűnek is látszom!
—Örülök neki. De itt van még Rubijádi felesége, ő felnőtt mori, sok kislánnyal...
—Valóban. Na de épp ő az aki végképp olyan, mintha nem is létezne a számomra, épp amiatt, mert oly sok kisgyereke van. Neki annyi sok gyermek mellett végképp nem lesz semmi ideje semmire se, nem fog belekotyogni semmi dolgomba, igazából én Rubijádit sajnálom mert ennyi gyermek mellett a feleségének még rá a férjére is alig lesz ideje, szóval ezt a felnőtt mori nőt tényleg semmiféle értelemben se tekinthetem nemhogy vetélytársamnak, de még olyan tényezőnek se aki bármennyire is zavarna engem. Nem beszélve arról, hogy azért vele is váltottam pár szót, és kiderült hogy bár nagyon hálás amiért megmentettétek a családjával együtt, de máris enyhe napszúrást kapott mert itt annyira meleg van neki, tehát amiatt könyörgött hogy mielőbb mutassam meg a barlangot amit megígértetek neki; nos ezt megtettem, el van tőle ragadtatva, ő tehát valóban alig fog kimozdulni onnét mert szereti, tetszik neki, s odakint túl meleg van a számára. Tehát látni is alig fogom. Mit érdekeljen akkor engem ő?! Azt meg különben is tudod ugye, a barlang olyasmi amit boldogan átengedek akár egy morinak is, mert mit se kívánok kevésbé mint hogy nekem kelljen bemennem oda.
—Van még az a másik nő aki a szárnyatlan kislányt szülte...
—Ő is feleség. És az ő árulásától nem félek, mert ha szárnyatlan a leánya, az azt jelenti hogy az a kislány majdnem ember, neki kizárólag itt köztetek lehet megvetéstől mentes élete, emiatt az anyja is idetartozik.
—Aha, és a többi mori?
—Újra kérdem: miféle többi mori?!
—Hát ezek az izék... a színes szárnyúak...
—Ők nem morik. Ők nagy nellik. Vagy inkább, valami fura izék, félúton köztünk és a morik közt. De figyelj csak Vé, kezdelek már kiismerni, nem vagy te olyan buta, de engem se tartasz te olyan butának hogy jóelőre eszedbe ne jutott volna, hogy ez lesz a véleményem róluk, szóval most te játszol velem, vizsgáztatsz vagy mi... igaz?!
—Igaz hát, szerelmem! - ölelte át a kis papnőt Vé csontrepesztő erővel. —Csak szerettem volna hallani a tulajdon szádból, hogy nem neheztelsz rám!
—Neheztelnék, ha tényleg hoztál volna sok morit... szerencsére azonban erről szó sincs. És ne hidd hogy én kegyetlen vagyok! Elismerem, vannak velük szemben előítéleteim, de el tudom képzelni, hogy ezt a néhány szerencsétlent magam is megmentettem volna, ha ott járok és rajtam múlik. Ennyi még nem túl sok, ennyit még el lehet viselni. A színesek meg... hát nézd, tekinthetjük őket morinak is végső soron, ha úgy fogjuk fel, hogy morik amiatt, mert tudnak kereszteződni a fekete morikkal. Szóval, ilyen értelemben morik. Az én szememben azonban nem ez a vérségi definíció a lényeg, hanem én úgy fogom fel, ha ezek nem vallják magukat morinak, akkor nem morik, és az biztos hogy nem vallják annak magukat, hiszen az „igazi” morik halálra ítélték őket! Tehát, megbízhatok bennük. Ezek ugyanúgy gyűlölik a többi morit mint én magam, sőt könnyen kinézem belőlük hogy még sokkal jobban is! Nem létezik, hogy elárulnának minket. A szememben meg ez az egyedüli lényeges. A lényeg tehát hogy az én fogalmaim szerint te nem is hoztál „sok” morit. Fekete morit, azaz „igazi” morit nem. Pláne nem férfit.
—Na, egyet azért egészen biztosan, s hozzá a legfőbb morit: magát a királyt!
	Ília nevetett.
—Ez igaz, de ezt meg kiváltképpen jól tetted!
—Na ne mondd!
—De igen, de igen! - azzal Ília lehuppant a fenekére, és úgy kacagott, hogy még a térdeit is megpaskolta nagy vidámságában. —Amint megtudtam ki ő, és miért tartott veletek, azonnal kipattant a fejemből a Nagy Ötlet... mert én is ihlek ám néha, hiába nem vagyok regényíró... már beszéltem is vele...
—A királlyal?
—Persze hogy, naná! És azonnal beleegyezett a tervembe, sőt, nagyon tetszik neki, remekül megértjük egymást...
—Miről van szó?
—Hosszú, és téged úgyse érdekel, mert politika... - sandított kacéran Vére Ília.
—Talán mégis érdekel, ha a tulajdon feleségem a cselszövő!
—Ej, hát egyszerűen arról van szó, hogy miként oldhatjuk meg ezt a gondot itt a kontinensen a legkevesebb véráldozattal... Alig repült el ugyanis veletek Pucsakaci, történt egy nagy csata a tengerparton köztünk nellik és a morik közt, bár ez nem annyira tengerparti mint inkább tengeri csata volt. A mi hajóink a katyusákkal a morik legtöbb hajóját ripityára lőtték, néhány maradt csak épen, azok behúzódtak egy nagyon jól védett öbölbe, ahová a mi hajóink nem tudnak bemenni, mert az öböl két oldalán temérdek ágyú van. Az öböl partján meg egy hatalmas nagyváros. Gyakorlatilag minden más területet már megtisztítottunk a moriktól, ez az egy erősségük maradt csak meg, ide zsúfolódtak be, de ezt aztán meg is erősítették nagyon jól, tele vannak ágyúkkal meg mindennel, és roppant erős falak védik. Azokat hiába is lőnénk szálfákkal... Egyelőre azt terveltük ki hogy blokád alá vesszük és várunk míg éhenhalnak, bár ez igen soká tartana, mert vizük van bőven, ott folyik ugyanis az öbölbe egy hatalmas folyó, de kutat is áshatnak, és az öbölben halászhatnak is, szóval, nagyon soká kéne várni... de most hogy itt a királyuk, nem lesz semmi gond.
—Mert?
—A dolog egyszerű: elmegy oda, és... és megparancsolja hogy menjenek szépen haza!

	És ez pontosan így történt! Egyik nap a város kapuja előtt megjelent Zogu király, illő méltóságjelvényekbe öltözötten. Vele volt ezúttal Ília is, aki nagyon élvezte hogy ilyen fontos követségben járhat. Akadt ott még számos más nelli előkelőség is, de ott volt Vé is meg néhány más ember is.
	A morik ezt a néhány főt beengedték. Persze hogy beengedték a saját királyukat... Bőven voltak köztük olyanok, akik fel is ismerték a királyt, mert látták még a maguk kontinensén korábban!
	És itt a király közölte velük, hogy hallván a hódítás fokozódó nehézségeiről, ő maga személyesen utazott el ide a tengeren túlra, s itt aztán úgy döntött hogy inkább szövetséget köt az errefelé élő nellikkel. Ők tehát mostantól baráti népnek tekintendőek, nem ellenségnek! Ezokból, megparancsolja hogy az összes nelli foglyot aki a városban még található, azonnal engedjék szabadon! Továbbá, a nellik készek szabad utat biztosítani a moriknak az elvonuláshoz, de ez azt jelenti hogy tényleg el kell vonulniuk, azaz szálljanak fel a hajóikra és vitorlázzanak vissza a maguk kontinensére! Vihetnek magukkal a városból mindent és bármit amit csak tudnak és akarnak, épp csak nelliket nem. Törpikéket se. Azaz, senki rabszolgát! Ez a kontinens az egyezség értelmében mindörökre a nelliké!
	Ellenben jöhetnek ide morik a jövőben nyugodtan, akármennyien, még sokan is, de kizárólag kereskedési céllal! Kereskedőket szívesen látnak, ám azokból se a rabszolgakereskedőket. Rabszolgákat nem kapnak, mert a nellik közt nincsenek rabszolgák! Van azonban rengeteg olyan termékük, amit a morik biztosan boldogan elcserélnek velük: például a buf-magvak, meg aztán ez a titokzatos por - és a király szétosztott néhány kilónyi szárított, kristályosított emberpisit az őt hallgató morik közt. Amint azok megkóstolták, azonnal frenetikus lelkendezésbe kezdtek. Akik a korábbi harcokban megsebesültek közülük, most azonnal jobban lettek, elmúltak a fájdalmaik, energiadúsnak és tíz évvel fiatalabbnak érezték magukat...
—Tehát, a nellik boldogan kereskednek a morikkal, s amint látjátok, vannak olyan portékáik, amik még sokkal többet is érnek mint az arany! Ehhez azonban az kell hogy békével érkezzen hozzájuk a morik népe is! Menjetek tehát! - fejezte be a király a szónoklatát.
	És a morik ebbe mind bele is egyeztek. Az az igazság, még nagyon örültek is annak hogy ezt megtehetik... mert bár ők maguk se kétlették hogy tényleg nagyon sokáig kitarthatnak ebben az erődítményben, hónapokig, sőt talán még évekig is, de abban se kételkedtek, hogy idővel mindenképp kifüstölik őket innen is a nellik valahogyan. És akkor nekik végük! Igazán boldogok voltak tehát most, hogy szabadon elvonulhatnak, sőt, még csak meg se kell ehhez alázkodniuk, mert teljesen hivatalosan békekötés lett a konfliktus vége, hiszen mi is lehetne hivatalosabb békekötés annál, amit a saját királyuk intézett el nekik...
	Belezsúfolódtak tehát a hajóikba, és elvitorláztak. Igaz, kevés hajójuk volt már ehhez, de a nellik visszaadták néhány, a harcokban elfoglalt és még úszóképes hajójukat, amiket a morik gyorsan kijavítottak. Így is kényelmetlenül sokan kerültek egy-egy hajóra belőlük, de azért már belefértek.

	Akkor lepődtek csak meg, amikor megkérdezték Zogu királyt, neki melyik hajón készítsék elő a királyi kabint.
—Ne csináljatok ebből gondot magatoknak, mert én itt maradok! - mosolygott a király.
—Hogy...?!
—Fázékony vagyok. Itt melegebb az időjárás és jót tesz az izületeimnek. - vigyorgott a korábbi városbíróra a király.
—De... de ha nem térsz vissza... akkor ki fog uralkodni az országunkban?!
—A papok. Eddig nem ők tették talán? - kérdezte őszintén a király.
—Hát... végülis... végülis... de a koronát akkor se ők viselték!
—Úgy gondolod, baj lehet belőle ha nincs kinevezve senki arra a hálátlan feladatra, hogy egy fémkalapot cipeljen egész életén át?
—Hát... hát igen, bár én nem beszélnék ilyen tréfálkozva erről a dologról, mert ez sokkal komolyabb ügy annál!
—Én nem így gondolom. - vont vállat Zogu.
—Felség, irántad érzett köteles tiszteletem dacára mégis merészelem kijelenteni, hogy nekem erről egészen más véleményem van!
—Hm... ha ezt ilyen komolyan és dacosan vágod a szemembe, akkor megtippelem, úgy érzed hogy talán nem vagyok méltó a trónra.
—Ilyet én nem mondtam!
—De gondoltad.
—Nem, még csak nem is gondoltam, nem tagadom azonban hogy az átfutott az elmémen, hogy inkább gondolkodom királyhoz méltóan én, mint... mint...
—Mint jómagam. - fejezte be Zogu. A városbíró erre nem szólt egy szót se.
—Hát jól van édes fiam - mosolygott rá a király - ha az az egyetlen baj hogy nem lesz az országban egy koronás mamlasz, aki eljátssza a papok bábjának szerepét...
—Nem szükségszerű, hogy a király egy báb legyen!
—Tényleg nem szükségszerű, és nincs is jól így, de egyelőre ez a helyzet.
—Lehetne másképp is.
—Bizonyítsd be! - vigyorgott rá Zogu, azzal benyúlt a vállán lógó szatyorba, és kihúzta onnan saját királyi koronáját. Átnyújtotta a férfinak. —Tessék! Sőt, ne mondd hogy ez nem szabályos, meg is koronázlak vele! - azzal rárakta a városbíró fejére.
—De... de... ez nem szabályos koronázás...
—Teljesen szabályos, azt kivéve hogy egyetlen pap se asszisztált hozzá. Nemde azonban te magad emlegetted korábban, hogy nem muszáj egy királynak a papok bábjává lennie?!
—Hát... hát... ez igaz! Igen, ezt mondtam, és nem szívom vissza a korábbi szavaimat!
—Akkor ez így nagyon rendben van. Remélem, most már semmi akadálya hogy itt hagyjatok, hogy megfeledkezzetek rólam... felség! - és Zogu még meg is hajolt enyhén gúnyos mosollyal a bíró előtt. —Eredj hát, és bizonyítsd be, hogy velem ellentétben te nem leszel a papok játékszere!
—Úgy lesz! Megszolgálom a bizalmadat! - azzal a bíró katonásan összecsapta a bokáját Zogu előtt, ő is meghajolt (közben a koronát óvatosan megtartva fél kezével...) majd azt a ruhája mélyébe rejtette (dagadozott is ettől a ruha rajta, mintha púpos lenne a mellén) azzal megfordult és távozott.

	S íme, ahogy az utolsó hajó is vitorlát bontott és kifutott a kikötőből, a hajó tatján álló egykori városbíró, visszanézve a kiürült városra, azt látta hogy a legmagasabb torony erkélyéről Zogu, az egykori király még integet is neki! De nem két kézzel, hanem csak a jobbjával. A baljával ugyanis egy Szellőjáró derekát öleli át...
—Értem. Most már minden világos. Most már, hogy ezt látom. - mormogta a bíró, a szerelmespárra nézve a távolból. —Végülis... végülis lehet, hogy én is így tennék, ha egy egzotikus szépség elrabolja a szívemet... Egyelőre azonban, egyelőre, az én szerelmem egészen más... - azzal benyúlt ruhája mélyére, és megtapogatta az ott őrzött koronát.

Vége

USA, 2016.01.26, 15:52 — 2018.01.31, 17:31

Tisztelt Olvasóm! Ha megszeretted a gyönyörű, kedves és barátságos bár naiv Csinit, akkor van egy jó hírem a számodra: találkozhatsz még a Szellőjáró leánnyal abban a regényben, melynek címe: Kajjám fényruhája.

	Mellékletek

Tisztelt Olvasó, e kis tanulmányban számos művet említek meg, melyek a Föld polgárai számára ismerősek, annak érdekében, hogy könnyebben tudja Olvasóm megérteni az itt közölt kategorizálási rendszert.

	Az irodalom új felosztása

Az irodalmi művek régi felosztása, ami tényleg igazán régi mert még az ókori görögök hajtották végre, mára már elavult. Az a kategóriarendszer, mely arra épül hogy valami dráma, komédia, tragédia, az sajnos egyrészt külsőségekre épül, arra hogy sok-e a humoros jelenet a műben, illetve hogy hányan halnak meg benne, másrészt erősen szubjektív is, mert például cseppet sem biztos, hogy mindenki ugyanazt tartja humorosnak. Ez ugyanis társadalmaktól, történelmi koroktól, a folyton változó erkölcsöktől és természetesen az egyéni ízléstől is függ. Ott van példának okáért Shakespeare: A makrancos hölgy című alkotása. Nem kétséges, akkoriban gyakorlatilag mindenki roppantmód humorosnak tartotta. Én azonban, s biztos nem vagyok egyedül e véleményemmel a mai korban, azt látom benne, miként törik meg egy öntudatos nő akaratát, miközben annak kihúny az egyénisége, s férje akarat nélküli árnyékává válik. Ami tehát a régi embereknek komédia volt, az most, az én szememben igazi tragédia!

Még nagyobb baj azonban, hogy e felosztás épp mert nagyon régi, nem képes magába foglalni az olyan újabb irodalmi irányzatokat, mint például a detektívhistóriák és a sci-fi művek, de említhetjük akár a heroikus fantasztikumot, a szerelmes históriák többségét, sőt még a pornográf vagy szadista műveket is. Illene egységes rendszert találni az irodalomnak, legalábbis ha az irodalom egzaktságban közelíteni óhajt a természettudományok felé, ami semmi esetre sem válna kárára! Kézenfekvőnek tűnik az is, hogy e rendszer valami irodalmon kívüli tudományágra támaszkodjék, s ugyan mi más is lehetne ez, ha nem a pszichológia! Ugyanis amíg az irodalom csak a maga területének belső fogalmai közt őrlődik, addig olyan, mint az az ember, aki önmagát a hajánál fogva akarja kihúzni a mocsárból. Sikerülhet-e neki?! Támaszkodjék tehát az irodalom is más tudományokra, ez megtermékenyítőleg hat rá!

És azért a pszichológiára, mert olvasás közben az emberek bizonyos vágyaikat élik ki, amiket kiélni a való világban nem tudnak. Képzeletben élik ki tehát e vágyakat, ez nekik egyfajta pótcselekvés, szellemi mankó, azonban nagyon helyes, hogy létezik e szellemi mankó, mert inkább olvasson gyilkosságokról valaki, s így élje ki e vágyát, mint a valóságban! De ha nem is gondolunk ilyen borzasztóságra, gondoljunk csak rá, mi lenne ha mindenki aki szereti a vadászatról szóló regényeket, ahelyett hogy ezeket olvasva élné ki a vadászösztöneit, elmenne vadászni! Némelyek meg sem tehetnék, mert nincs rá pénzük, de akik megtehetnék is, szakértelem híján maguk halnának meg a vad helyett, a többiek meg egykettőre kiirtanák a világ összes még megmaradt nagyragadozóját! Na már most, az emberek vágyait a pszichológia vizsgálja, emiatt illik, hogy ezen tudomány adjon vezérfonalat az irodalom felosztásához.

Amint azt a pszichológusok megállapították, az emberek vágyai egyfajta piramisba rendeződnek. E piramis nagyjából a következőképp rendeződik el:

Első szint: Létfenntartás. Ide kapcsolódik minden, ami a test fizikai szükségleteit elégíti ki, tehát úgy nagyjából az evés-ivás, ürítkezés, alvás, általában a pihenés, meg a fájdalommentességre törekvés.

Második szint: Biztonságra törekvés. Ez nem azonos a fájdalommentességgel, hanem a hosszabb távú fenyegetések elhárítása tartozik ide, illetve az a vágy, hogy az első szinten felsorolt fizikai szükségleteink kielégítésének lehetőségét hosszabb távon is biztosítva lássuk. Egyszerűen fogalmazva: aki nagyon éhes, teletömi a hasát (ez az első szint) de azután azon kezd gondolkodni, hogy miként oldja meg hogy holnap és egy hónap múlva is legyen ennivalója, sőt, ezt senki el ne vegye tőle. Nos, ez a második szint.

Harmadik szint: A világban való eligazodás vágya. Nem azért mert az ember kíváncsi lény, hanem mert ez szoros összefüggésben van az előző két szinttel, hiszen ha több az információm, hatékonyabban tudom kielégíteni az előbb felsorolt szükségleteimet. Az emberben tehát van vágy a világ átfogó megismerésére.

Negyedik szint: A valahová tartozás vágya. Amint úgy nagyjából eligazodtam a világban, vágyom arra, hogy valamely csoportnak része legyek. Ezt nevezhetjük közösségi vágynak is. Természetesen ennek a vágynak nem annyira altruista, mint inkább nagyonis önző motívumai vannak, tudniillik mert közösségen belül könnyebben kielégülnek önfenntartói és biztonsági törekvéseink is.

Ötödik szint: Elismerés utáni vágy. Ha már a közösség része vagyunk, szeretnénk ha annak nemcsak egy egyszerű, „mezei” tagja lennénk, de olyan hasznos tagja, akit a közösség becsben tart valamiért. Ez nem okvetlenül jelent főnöki viszonyt, a rangban előbbrelépés vágya nem része e szintnek még, egyszerűen csak azt szeretnénk itt, hogy a közösségben levők elismerjék, hogy a közösségnek mi nem csupán tagjai vagyunk, de kifejezetten hasznos tagjai, hogy tehát örüljenek annak, hogy én is a közösség részévé váltam.

Hatodik szint: Dominanciavágy. Ha már elértük hogy a közösség elismeri a hasznos voltunkat, óhatatlanul szeretnénk ezen elismerésből mind többet kicsikarni, mind nagyobb területre kiterjeszteni a befolyásunkat, hiszen akkor tűnünk minél hasznosabbnak, s ennek következménye, hogy szeretnénk minél magasabb szintre jutni a társadalmi hierarchiában, tehát mind magasabb vezetői posztot megszerezni.

Hetedik szint: Az önmegvalósítás vágya. Ha már elértünk valamilyen szintet a dominancia hierarchiában, akkor felbukkan annak a vágya, hogy ne csak azért tiszteljenek mert főnök vagyok, elvégre főnökök régebben, előttem is voltak és azután is lesznek hogy én már nem leszek! Szeretnénk ha azért tisztelnének, mert én éppen én vagyok, mert valami maradandóval gazdagítottam a közösséget! S ez a szint a legsajátosabban emberi. Mert különböző mértékben ugyan de a többi vágy más lényekben, állatokban is megtalálható, úgy tűnik azonban eddig, hogy e hetedik szint a vágypiramisban kizárólag az embernél bukkan elő. Ide tartoznak az összes olyan vágyak, amik nagy tudományos teljesítményekre vagy művészi alkotásokra vonatkoznak, de az is, hogy valaki nagy földrajzi felfedezést tegyen, vagy világraszóló sportsikert érjen el.

A vágypiramisban egy-egy szint hajtóereje mindig akkor kezd csak működésbe lépni, amikor az alatta levő szintek vágyai már legalább egy minimális mértékig kielégültek. Úgy tűnhet azonban mintha bizonyos hajtóerők nem szerepelnének e piramisban, például a vadászat vagy úgy általában a küzdelem iránti vágy, s még inkább az egyik legfontosabbnak tartott, a szexualitás, vagy másképp fogalmazva a szaporodási/fajfenntartói vágy! Nos ez így is van, s ez egyáltalán nem véletlen. Ami a küzdelmi vágyat illeti, ez ugyanis nem olyan jellegű vágy, ami csak meghatározott korábbi vágyak kielégülése után nyilatkozik meg az emberben. Természetesen van ilyen vágyunk, időnként jelentkezik is, ekkor ki is éljük, többnyire játékos formában, leginkább sporttevékenységek, versenyek során, de egy ember remekül megvan enélkül is, és szó sincs róla, hogy élete egy adott korszakában mindenki lázasan törekedne e vágy kielégítésére! Tehát ez a vágy bár bennünk van mert vadászó ősöktől származunk, de nem része a legfontosabb emberi vágyaknak. Ilyen vágyakat még tömegével lehetne felsorolni: vágy az édességek iránt, a nyugalom iránt, a repülés után, a szép zenék iránt, stb. Ezek is részei vágyaink birodalmának, de nem a legalapvetőbbek.

A szexualitással más a helyzet. Előszöris, le kell számolni azzal a nézettel, hogy bennünk lenne holmi fajfenntartói vágy, ösztön. Nincs. Az ember magasan érdektelen aziránt, fennmarad-e a társadalom rajta kívüli része. Hogyne, fenntartjuk a fajunkat szorgalmas koitálással, de a vágy bennünk nem a faj fenntartása iránt buzog, hanem csupán a közösülés iránt, a faj fennmaradása ennek csupán következménye! Épp emiatt nincs is olyan vágyunk sem amit a szaporodási vágy címkével jogosan illethetnénk. A legtöbb ember aziránt is teljesen érdektelen, hogy közösüléséből születik-e gyermek, sőt, inkább annak örül, ha nem születik gyermeke, ezért meg is tesz mindent óvszerrel és tablettákkal meg más módon is. Becslések szerint a világban végrehajtott közösüléseknek (szerencsére!) csak minden ötezredikét követik el azért, hogy ebből gyerek szülessen!

Ezzel nem akarjuk tagadni, hogy némelyek valóban vágynak gyermekre, méghozzá ezek egy része kifejezetten saját, „vér szerinti” (de utálom ezt a kifejezést! Még ha legalább „gén szerinti” lenne!) gyermekre. De ekkora aránytalanságot látva jogos a gyanú, hogy e vágy sem része a minket motiváló legfőbb vágyaknak! A közösülés után különben is az emberiségnek inkább csak az egyik fele vágyakozik buzgón, tudniillik a férfiak. Közismert hogy a nők messze nem érdeklődnek eziránt annyira, mint a férfiak. (Sajnos!) Ennek is megvan a jólismert oka, de hogy ez miért van így, annak elemzése nem tartozik e tanulmány keretei közé, itt csak annyi a lényeg, hogy ha valami az emberiség felét tizedannyira sem érdekli mint a másik felét, akkor nem méltó rá, hogy fő motívumként elismerjük.

Annyit azért megérdemel az ügy, hogy szemrevételezzük, milyen fontossági tényezőt tölt be a motívumsorban, pontosabban, mikor jelentkezik legalábbis a férfiak között. Nos, nagyjából akkortájt, amikor kielégült a csoportba tartozás iránti vágy. Előbb nem jelentkezhet, mert előbb társaság kell, egy bármilyen társaság aminek tagjai vagyunk, ezután jöhet csak a kívánság, hogy társaink egy része ellenkező nemű legyen, akikkel szexelhetünk is! Na de ez akkor sem fő vágy, már amiatt sem, mert a legnagyobb „falu bikája” sem érez állandóan heves késztetést a párzásra, neki is vannak más törekvései, s a történelemben is van számos példa rá, hogy valaki lemondott egy nőről, mert csak így érte el a célját, hogy megszerezzen valami kívánatos vezetői posztot, tehát hogy magasabbra emelkedjék a dominancia hierarchiában! Közismert bizonyos papok esete, akik csak azért nem nősültek meg hogy püspökök vagy pápák lehessenek, s így, elvileg legalábbis, örökre lemondtak a szexről, egyéb vágyaik miatt!

Itt van tehát ez a vágypiramis, s bár a pszichológia még más segítségeket is nyújthat az irodalomnak, de már pusztán ezzel is számos megállapítást tehetünk a művek felosztására vonatkozóan! Soroljuk csak be a művek némelyikét aszerint, hogy melyik szint vágyait elégítik ki!

Rögvest megállapíthatjuk, hogy azok a regények, melyek valamely világpusztulás utáni túlélésről szólnak, vagy ha nem is az egész világ pusztult el csak valami nagy katasztrófáról szól a mű, például tornádóról, hajószerencsétlenségről, ilyesmiről, azok leginkább az első vagy második szint vágyait elégítik ki, attól függően hogy a veszély egyszeri volt-e, mert ha igen, akkor már csak a napi táplálék megszerzése a téma a többé-kevésbé elpusztult környezetben, s így ez az első szintre tartozik, vagy a veszély kissé tartósabb, ekkor ugyanis folyamatosan kell küzdeni a túlélésért, s ekkor ez a mű a biztonságra törekvésre vonatkozik, tehát a második szintre tartozik. A „szofi” regények, tehát a „social-fiction”, azok pedig leginkább a harmadik szintre vonatkoznak, mert az egyik társadalomban felnevelkedett lénynek el kell igazodnia egy gyökeresen különböző másik társadalomban, s ez sok konfliktus és helyenként humor forrása. Mindazonáltal a szofi időnként bemutathatja az adott különleges társadalom kialakulásának folyamatát is, de ekkor már a mű lényegesen bonyolultabb, s egyszerre több vágyat is kielégíthet a vágypiramisból. Ez azonban nem meglepő. Magától értetődő, hogy létezhet sok olyan mű, amely nem csupán egy szintjére korlátozódik a vágypiramisnak. Ettől azonban még besorolható, hogy tudniillik milyen mértékig épít az egyik, s milyen mértékig a másik szintre. Ilyen bonyolultabb művek besorolására, s nem is csak szofi művekére, fogok is majd a későbbiekben nemegy példát adni. Mindenesetre a szofi tipikus alkotási területe a harmadik szint.

A szerelmes művek, úgy a legjobbak, legszívfájdítóbbak mint a legócskábbak, leggiccsesebbek, egyaránt a negyedik szintre kerülnek, esetleg némi ötödik szintes beütéssel. Mert többnyire arról szólnak, hogy egy nő vagy egy férfi tartozni szeretne egy másik lényhez, igaz hogy annak (általában) ellenkező a neme mint az övé, de akkor is a hozzá tartozás vágya a döntő szempont. Arról szólnak tehát e művek, hogy a főhős szeretne felépíteni egy kétszemélyes mikroközösséget, amelynek az egyik tagja ő maga, a másik tagja a választott partner. Ezen belül két variáció van: az egyik esetben a kiválasztott célszemélynek ez az ötlet nem tetszik, ekkor a mű arról szól, hogy el kell nyerni a beleegyezését, a másik esetben az is benne van a dologban, de ekkor le kell küzdeni különböző külső akadályokat, tipikusan a szülők nem tetszését és a társadalom egyéb korlátait, például rangkülönbségeket. Ez lehet egyszerre is a műben, ekkor szigorúan az a sorrend, hogy előbb el kell nyerni a célszemély beleegyezését, azután jön a társadalmi korlátok leküzdése, többnyire tehát a szülők „megdolgozása”.

A jobb szerelmes művekben szerepelnek csak az ötödik szint bizonyos elemei, amikoris nemcsak az a téma, hogy miként alakul ki a kétszemélyes mikroközösség, de az is, hogy a szerelmespár egyik tagja (ez az esetek túlnyomó részében a nőt jelenti) azt is el akarja érni, hogy a partnere ne csak nemi partnerének tartsa, de egyéb tulajdonságaiért is becsülje.

Az ötödik szinthez tartoznak a tudósokról és művészekről írt életrajzi regények.

A hatodik szinttel, a dominancia hierarchiában elfoglalt vágyainkkal kapcsolatosak a történelmi regények úgy általában. Korántsem kivétel nélkül, de többségükben. Hiszen ezek alig is dolgoznak fel más témát, mint valamely híres személy életútját, hogy az miként emelkedett ki az ismeretlenségből, s miként lett uralkodóvá! (vagy legalábbis magas rangú valakivé, ha nem is koronás személlyé). Ezeket eddig az irodalom egy kalap alá vette az előbb említett művekkel, a tudósok-művészek életútjáról szólókkal, holott most már talán jól látható a köztük levő különbség! Ide tartoznak azonban a kitalált személyekről szóló áltörténelmi regények is, de a mesék közül is azok, ahol az a lényeg, hogy a kis parasztlegényből király lesz.

A hetedik szinthez érdekes módon kevés mű tartozik, nagyjából csak azok, melyek szintén tudósokról-művészekről szólnak, de kifejezetten úgy, hogy bemutatják a felfedezés, az alkotás folyamatát. Akad néhány sci-fi mű is, mely ide tartozik, bizonyos kitalált felfedezések feltalálásának folyamatát leírva. Némely vallásos mű is idetartozik azonban, mert ezek is az önmegvalósítás bizonyos speciális formáinak módozatáról és folyamatáról szólnak.

Azon művek közül melyek egyszerre több szint vágyait célozzák meg, megemlíthetjük a robinzonádokat. Ezek tipikusan az első szint vágyaival kezdik, hogy tehát a szerencsétlenség (hajótörés, űrhajó-törés) után az első néhány nap során miként oldja meg a legszükségesebb problémákat a hős, önmaga ellátását, ezután jön hogy úgy nagyjából biztonságba helyezze magát, ideiglenesen ugyan, de hosszabb távra azért (második szint), majd megpróbál tájékozódni, felderíteni az ismeretlen környezetet (harmadik szint), majd jön az, hogy miként tesz szert társakra (negyedik szint), ezt általában úgy oldják meg az írók, hogy e társak közt a hős rögvest elismert valaki lesz, sőt, főnök, egy füst alatt kielégül tehát az olvasóban az ötödik és hatodik szint vágya is. S ezután jön a hetedik szint, ugyan nem minden műben. Mert ezután az jön, miként tér vissza a hős az úgynevezett „civilizációba”, nos, ha ennek során a korábban talált, s tipikusan nála primitívebbnek lefestett társát/társait magával viszi, akkor jóleső érzés melengetheti a hős helyébe magát képzelő olvasót, hogy mekkora jót tett e szerencsétlen vademberekkel, mert micsoda élményt és technikai/erkölcsi felemelkedést nyújtott nekik!

Sok szofi mű akad, mely szintén átfogja a vágyak teljes spektrumát. Ezek többnyire valamely világpusztulással nyitnak, s következik az első szint. Majd gyors egymásutánban a második és a harmadik, elvégre meg kell ismerni az elpusztult világot. Eközben különböző más fennmaradt csoportokkal találkozik a hős, s el kell döntse, melyikhez csatlakozik. E csoportok nem mindegyike jóindulatú, természetesen! Mire idáig eljut, általában szerez magának legalább egy társat már, aki jellegzetesen eltérő nemű mint ő, s ezzel el is van intézve az egész nemivágy-kérdés. Ebből is - hogy az ilyen rövid úton elintézhető - következik, hogy a nemi vágy a közhiedelemmel ellentétben nem a legfontosabb hajtóerők egyike! Nagyon fontos természetesen, de azért akad számos nála fontosabb! E társat illik hogy úgy szerezze a hős, hogy megmenti valamely veszélytől. Eképp máris biztosítva van a hatodik vágy bizonyos mértékig, mert kettősükben övé a dominanciafölény. Tekintve hogy most már ha nem is bőségesen, de valamennyire azért kielégült a hősnek nemcsak a negyedik, de az ötödik és hatodik szintű vágya is, hiszen van társa, aki mellett különösképp hasznosnak érezheti magát, mert nélküle a másik talán meg sem tudna élni, s emiatt övé a dominanciafölény is megkérdőjelezhetetlenül, emiatt nem nagyon sürgős neki csatlakozni az első akármilyen fellelt népesebb csoporthoz, van ideje megismerni a többit is és dönteni. Végül persze csatlakozik az egyikhez, amelynek célja rendszerint a világ újjáépítése, de úgy, hogy bizonyos értelemben különleges társadalmat hozzon létre, ahol némely szabály/törvény/szokás más, mint a mi mostani világunkban, azért, hogy megakadályozzák egy újabb világpusztulás bekövetkeztét. E csoportról általában ki szokott derülni, hogy éppen pontosan az gátolta eddig nagy céljaik megvalósítását, hogy hiányzott közülük az a szakember, aki döntő volt valamiért hosszabb távú terveikhez, de a főhős „véletlenül” kifejezetten e szakterület specialistája volt korábbi (világpusztulás előtti) életében, vagy legalábbis ez volt a hobbija mesterfokon, s így máris igen megbecsült személy lesz az új, nagyobb közösségben. Erre az előbb elmondott sémára kiváló példa a Triffidek napja című SF regény, pedig nem is merném szofinak nevezni.

Az eddigiekből érthető, miért olyan nagy a sikerük a katasztrófafilmeknek és -regényeknek: az emberek minden lényegesebb vágyát kielégítik, természetesen nem mindet azonos mértékig, van amelyik erre, van amelyik arra helyezi a nagyobb hangsúlyt.

Az eddigi felosztás azonban nem ad teljes képet a művekről. Ezt ugyanis keresztbeszeli egy igen fontos másik osztályozási séma is. Eddig ugyanis a célokról beszéltünk, hogy tudniillik a mű célja szerint mely vágyakat van hivatva kielégíteni! Igen ám, de az irodalom nem csupán vágyakból és célokból áll, de művészet, s mert művészet, emiatt fontos a közlendő mondanivaló külalakja is, konkrétan az eszközök, melyekkel megalkotják, tehát az, hogy miként elégítik ki a vágyakat! Lássuk tehát az eszközöket!

Eszközök alatt egészen hétköznapi dolgokat értek: a mű lapjain mi okozza a célok teljesedését! Konkrétan: a hős például lehet hogy amiatt nem hal éhen a szigeten mert ügyes, és jól fog halat, de lehet, hogy megjelenik előtte időnként egy isten, s az táplálja. Ez ugyan nagyon durva példa, de kiváló arra hogy lássuk, mennyire más mű születik ugyanarra a témára, tudniillik az első szint vágyainak kielégítésére! Az első példa, hogy a hős halat fog, része lehet egy szokványos robinzonádnak, a második, hogy egy isten táplálja, sokkal inkább illik mondjuk egy ógörög drámába!

A vágyak kielégítésének módjára nagyjából a következő metódusokat találtam:

0. A vágy véletlenül, véletlen okokból elégül ki. A hős tehát semmivel nem szolgált erre rá. Ez így első olvasatra értelmetlennek tűnik, sőt, igazságtalannak, holott rendkívül sok olyan mű van, amely e módszert alkalmazza, s nem is rossz művek, sőt, világhírűek is! Ilyen például a Robinson, Defoe-tól. Ugyanis majdnem minden robinzonád esetén véletlen katasztrófa sújt le a hősre, ami elvezeti őt egy szigetre, ahol aztán módja van kielégülni a legkülönbözőbb, de főleg az 1-es, 2-es és 3-as szint vágyainak, pontosabban, e véletlen katasztrófa kell ahhoz, hogy a hős kénytelen legyen küzdeni e vágyak kielégíthetőségéért. A szofi művekben is többnyire véletlen vezeti el a hőst az adott különleges társadalomba. Véletlen hozhatja meg a találkozást, mely a szerelmes regényekben (ötödik szint) elvezet az „igazi”, a „nagy Ő” megleléséhez, véletlenül találhat a hős valami varázsszert, például varázsgyűrűt, véletlenül találkozhat a kis legény a remeteségbe visszavonult karatemesterrel, aki őt kitanítja legyőzhetetlen harcosnak, véletlenül lelhet rá a kutató egy csodálatos gyógyszer receptjére, vagy a láthatatlanná tevő ital összetételére, és így tovább. A véletlen tehát az irodalom csodálatos bőségszaruja. És ez még csak nem is fantáziátlanság, gyakorta direkt akkor is ezt alkalmazzák az írók, ha könnyedén kitalálhatnának valamely „igazságosabb” megoldást, a véletlenség választásának ugyanis van egy jelentős előnye: épp mert kiszámíthatatlan, semmitől se függő, emiatt azt sugallja az olvasónak, hogy az adott esemény bárkivel megtörténhet, a leghétköznapibb emberekkel, még vele, az Olvasóval is.

1. A vágy a hős fizikai képességei miatt elégül ki, de olyan képességek miatt, amelyekről a hős maga tulajdonképpen nem tehet, csak véletlenül épp e képességekkel született. Tehát mert a hős például nagyon erős, ügyes, jó céllövő, fürge, szép, esetleg szexis, sármos fickó, vagy óriási a nemi vágya, esetleg valamely nem annyira látványos tulajdonsága van, de erről sem tehet, például nagyon ellenálló a hipnózisnak, vagy immunis valamely betegségre. Ide tartozik alapvetően a mágikus képesség is, mert lehet ugyan hogy a hős szorgosan tanulta korábban a mágiát, de a művekben többnyire az szerepel, hogy csak az lehet varázsló, aki erre való képességgel születik, aki tehát nem születik úgy, az hiába is tanulja! Ez azonban mégis különbözik a nulladik pont véletlenségétől, mert az hogy e képessége megvan a hősnek, már rögvest a születésekor eldőlt, ez el nem vehető tőle, s erről tud is általában (bár a mágikus képesség ez utóbbi alól kivétel lehet).

2. A vágy itt is a hős valamely fizikai képessége miatt elégül ki, de ezt ő (többnyire még a történet ideje előtt) megszerezte szorgos munkával, például kifejezetten izmosította magát, mert mondjuk súlyemelő volt vagy testépítő, vagy karatebajnok. Vagy esetleg sokat tanult. Ugyanis a tanulás is fizikai képesség: végsősoron az agyunktól függ, a tudás ugyanis nem más, mint az agyunkba elraktározott információk összessége.

3. A vágy a hőstől független okok miatt elégül ki, de ezen okok nem misztikusak. Kifejezetten e kategóriába tartozik minden olyan mű, mely úgy általában a világból való kivonulásról szól, ahol például van egy csodaszép sziget, ahol nincs semmi veszélyes állat, minden teli van gyümölccsel… Itt egyszerre elégül ki a hős első, második és harmadik szintű vágya, jóformán alig hogy odaért a szigetre. A történet többnyire úgy folytatódik, hogy a hős elhagyja ugyan a szigetet, de csak azért, hogy bizonyos társakkal visszatérjen oda, kielégül tehát a többi vágya is, mert lesz társasága, akik közt ő igencsak elismert valaki lesz, sőt, főnök, mert hiszen nélküle nem is mehettek volna azok e csodaszép helyre! Mindazonáltal eleinte a vágyak kielégüléséről a hős nem tehet, mert nem tőle függött, hogy az a sziget (vagy bolygó, vagy dimenzió vagy akármi) legyen, s épp olyan legyen. De azok a sci-fik is idetartoznak, ahol a hős azért lehet hős, mert kap valami különleges készüléket, többnyire valami tudós professzortól, aki lehet hogy meg is hal már a történet első néhány oldalán, s ezután a hős ezzel az akármivel hősködik. Megjegyzendő, hogy e kategória lényegesen különbözik a nulladiktól, mert bár a véletlen is független a hőstől, és nem is misztikus, ám ebben a harmadik kategóriában a véletlen elem nem vonatkozik speciálisan és kifejezetten csak a hősre! Mert ha valaki talál egy különleges készüléket, vagy véletlenül rálel egy örökéletelixír-receptre, az az ő véletlene, hogy úgy mondjuk miatta lett e véletlen. Ám ha hosszas útra indul a hajójával, és rálel egy szigetre, az már mintegy közösségi véletlen: a sziget nem miatta létezik, megvolt a születése előtt is, és ott lesz a hős halála után is, nem kizárt hogy mennek oda más emberek is, és hogy mennek-e, az nem csak a hőstől függ! Az örökélet-recept esetén más a helyzet: bár azzal mások is válhatnának örökéletűvé, de csakis a hőstől függ, hogy közkinccsé teszi-e a receptet. Ha valami különleges készüléket kap, nos, azt sem ő találta fel, ha ő a hős nem lenne, a feltaláló másnak adná a készüléket, a véletlen tehát nélküle is végbemenne.

4. A vágy a hőstől megintcsak független, de alapvetően misztikus okok miatt elégül ki. Ide tartozik minden olyan mű, ahol a hőst istenek segítik vagy varázslók, szellemek, boszorkányok, kísértetek, de azok a mesék is, ahol varázshatalmú, beszélő állatok segítik.

5. A vágyak egyszerűen azért elégülnek ki, mert a hős olyan helyzetbe jut, ahol fontos, hogy ő egyszerűen ember. Itt tehát ő maga válik úgy általában véve az egész emberi faj szimbólumává. Például eljut egy távoli csillagbirodalomba, amit meg kell mentenie, meg is menti, de nem azért mert ő olyan különleges valaki (ezt többnyire azzal hangsúlyozzák az írók, hogy a hős gyermek), hanem mert ember, s emiatt van valami képessége, ami az ott lakókból már hiányzik. Ez rendszerint belső képesség szokott lenni, például a bátorság vagy jó fantázia.

6. A vágy azért elégül ki, mert a hős egyszerűen ezt akarja. Ez látszólag ostobaság, hiszen ugyan ki ne akarná, hogy teljesüljön valamely vágya?! Ha nem akarja azt, akkor az már nem is vágy! Igen ám, de ez nem egészen így igaz. Pontosabban, igaz addig, amíg figyelmünket csak az úgynevezett „hepiendes” művekre korlátozzuk. Előfordulhat azonban, és elő is fordul nemegy műben, hogy a hősnek sok vágya van, s némelyikről igenis le kell mondania, azért, hogy teljesüljön valami más vágya. Például, lemond a szerelméről, a szeretett nőről, azért, hogy király lehessen. Ekkor nyilvánvaló a helyzet: a hős vágyik a hatalomra, akarja azt, e vágya teljesedik is, ellenben a másik vágya nem teljesül, mert nem akarja. Hiába akarja látszólag, valójában nyilvánvaló, hogy csakis az ő döntésén múlott, melyik vágya teljesedik, s ő így döntött, tehát nem ezt a vágyat akarta beteljesedve látni, hanem a másikat. Minden azért történt így, mert ő így akarta. Vagy épp fordítva: a hatalomról mond le, valami társadalmi pozícióról, azért, hogy megszerezhesse vagy megtarthassa a szeretetett nőt. Ez természetesen nem azonos azzal, amikor a hősnek mágikus képessége van, és azért teljesedik valami, mert ő úgy akarja a bűverejével. Az egészen más eset.

Valaki kritikaként felvetheti, hogy a mesék egy részét nem helyes besorolnom a negyedik pontba, mert ha segítik is csodás állatok a hőst, de csak amiatt segítik, mert az jóindulatú volt velük, s hogy jóindulatú-e, például megosztja-e velük az ételét, az már tőle függ! Nos, megcáfolom ezt az ellenvetést. Előszöris, hogy valaki jóindulatú-e vagy nem, hogy fukar-e vagy sem, az jórészt veleszületett sajátosság, nem olyasmi, amit szorgos munkával kifejleszthet. Ha veleszületett, akkor fontos hogy a hős miként születik! A hős e mesékben tipikusan harmadik gyermeknek születik, mindenesetre legkisebb gyermeknek, s erről ugyebár nem tehet! Valószínű tehát, hogy összefüggés van születésének sorrendje, és jellembeli képességei között. Tehát nem tehet arról sem hogy ő olyan, hogy jóindulatú ezekkel a lényekkel, de arról sem, hogy egyáltalán van módja így vagy úgy viselkedni velük, mert nem tőle függ, hogy ezek felbukkannak-e az útja során. Ráadásul e lények nemegyszer mindegyik szerencsét próbálót próbára teszik, s hogy próbára nyújtanak lehetőséget, ez sem a hős döntésén múlik! A döntő momentum tehát a külső, misztikus ok, mely kielégíti a vágyakat, vagy ehhez legalábbis segítséget nyújt.

Ezek után pontosabban sorolhatjuk már be az egyes műveket. Az adott besorolásra az X.Y jelzést alkalmazzuk, ahol a tizedespont előtti X szám a vágypiramis szintje szerinti besorolást jelenti, a tizedespont utáni Y szám pedig a vágy kielégülésének módja szerinti besorolást. Ahol több besorolás is helytálló, mert például több vágy elégül ki, ott több számjegy van a tizedespont előtt, de szigorúan úgy, hogy a műben nagyobb hangsúlyt kapó vágy szintjének a számjele kerül a nagyobbik helyiértékre!

E besorolásban tehát minél több vágyat elégít ki egyszerre vagy egymás után a mű, annál nagyobb szám lesz a kategóriajele, s ez jogos is, mert miért is ne kapjon bonyolultabb, esetleg többszálúbb mű nagyobb számot, pláne ha a bonyolultabb műveket valamilyen homályos értelemben „jobbnak” is tartjuk?!

Vegyük példának okáért a pornográf műveket. Ezek többnyire az 5.1 csoportba sorolandóak, mert arról szólnak, hogy a hős egy adott csoportban (mely összejön az orgiára) előkelő helyet vív ki magának vele született fizikai (szexuális) képességeivel.

A szadista művek 6.1 besorolást kaphatnak, bár nem kizárólag, mert ha a hatalmat a bántalmazott személy(ek) fölött valami elért képességgel szerzi meg a „hős”, akkor lehet 6.2 is. De akár 6.0 is…

Ha valamely szofi mű nem csak a különleges társadalom leírására szorítkozik, de benne a hős kivív magának bizonyos előkelő helyet is, s ehhez tegyük fel korábbi szorgos munkával megszerzett képességei segítik hozzá (mert például elsajátította a karatét, vagy mert megtanulta a hipnózist), akkor a besorolás 35.2 lehet. Ha vezér is lesz, akkor 356.2. Ha nem annyira a társadalom különlegessége a lényege a műnek, hanem hogy a hős vezérré válik, akkor lehet a besorolás 653.2 is.

Az úgynevezett „utazóregények”, ahol a hős utazik, el kell jutnia valahonnan valahová, és ennek során történnek a kalandok, tipikusan 3.1, esetleg 3.2 típusúak. Bár lehetnek néha 3.4 típusúak is, főként a heroikus fantasztikumban. Tolkien regénye, a Gyűrűk Ura is ilyen.

A detektívhistóriák 35.1 típusúak szoktak lenni, mert itt is a harmadik szintről van szó: meg kell ismerni a világot (azt hogy ki a gyilkos), de egyben a nyomozó szerepébe élve magát az olvasó kiélheti azt a vágyát is, hogy a rejtélyt felderítve zsenialitása révén a közösség megbecsült tagjának tartatik.

Arany János műve, a Toldi, 5.1 típusú, mert Toldi az ereje révén (amiről nem tehet, mert úgy született) elismerést vív ki a király udvarában, tehát a közösségen belül.

Szathmári Sándor: Kazohinia című zseniális szofi műve 3.0 besorolású, ebből is látható, hogy ez tipikus szofi, minden másféle vágy, mondanivaló vagy cifrázás nélkül.

A Csillagok Háborúja című űroperett besorolása szerintem 53.4, mert benne a lényeg, hogy a hős, Luke, Jedi lovag lesz, tehát előkelő helyre kerül a társadalomban, eközben meg is ismeri a csillagbirodalom különböző helyszíneit, s útja során segíti őt a misztikus Erő, ami itt is vele született képessége.

Az afrikai vadászkalandokról szóló leírások (Kittenberger Kálmán sok ilyet írt útjairól) általában 3.1 vagy 3.2 típusúak, mert belőlük megismerjük Afrika élővilágát.

Nem célunk hogy minden lehetséges csoportba tartozó művekből megemlítsünk egyet, ez úgyis lehetetlen volna a csoportok nagy száma miatt. Pusztán csak azok számára akik úgy érzik, e felsorolás túl szűk az összes irodalmi mű bekategorizálására, megemlítjük, hogy hányféle besorolás lehetséges! Ha csak a tizedespont előtti számokat vesszük figyelembe, akkor olyan művek melyek valamilyen mértékben kielégítik az összes vágyat, tehát szerepel bennük mind a 7 számjegy, de természetesen mindegyik csak egyszer (például 3564712), ezek száma 7*6*5*4*3*2*1, azaz 5040. Azok amelyek csak 6 vágyat elégítenek ki, vannak 7*6*5*4*3*2 vagyis ugyanennyi mennyiségben. Az 5 vágyat kielégítők száma 7*6*5*4*3, tehát 2520, a 4 vágyat kielégítők száma 7*6*5*4, tehát 840, a 3 vágyat kielégítőké 7*6*5, azaz 210, a 2 vágyasoké 7*6, tehát 42, az 1 vágyról szólók száma pedig értelemszerűen 7. Ezeknek az összege 5040+5040+2520+840+210+42+7, vagyis 13699, s ezt a szép nagy számot még meg kell szorozzuk 5-tel, mert ennyiféleképp elégíthetőek ki a vágyak! Ennek a szorzásnak az értéke pedig 68495. Holott eddig még csak azon esetek számát vizsgáltuk, ahol a műben szisztematikusan csak egyféleképp elégülnek ki a vágyak, habár teljesen jogos olyan művekre is gondolni, ahol a vágyak többféleképp is kielégülnek: egyik így, másik úgy... ezesetben természetesen több lesz a lehetséges kategóriák száma is!

Erre példa a Pretty Women (Magyarul: „Micsoda nő”!) című film, melynek besorolása 652.21, s ennek oka az, hogy egyszerre szól nőkhöz és férfiakhoz, de mindegyiknél más vágyakat elégít ki. A férfinézők a főhős férfi helyébe képzelve magukat kiélhetik 5-ös és 6-os szintű vágyaikat, mert a kis „megmentett” prostituált mellett „Jelentős Valakinek” érezhetik magukat, plusz természetesen gazdag, befolyásos üzletembernek, kielégül tehát a dominanciavágyuk is, s mindezt a 2-es módon érhetik el, mert nyilvánvalóan tanulással megszerzett képességei révén került a férfi ilyen helyzetbe (bár ez utóbbi tény nincs a filmben különösebben kihangsúlyozva). A női nézők a hősnő helyébe képzelve magukat kiélhetik a második szint vágyát, a vágyat a biztonságra, mert a gazdag pasi mellett biztosítva van életreszólóan az anyagi és egyéb biztonságuk, s ezt az 1-es módon érik el, tudniillik a nő egyszerűen a szépségével nyűgözi le a férfit, ami a legegyszerűbb mód, mert nem tehet róla. S a besorolásban azért kerültek előre, magasabb helyiértékre a férfira vonatkozó számok, mert a férfinézőknek kétfajta vágya is kielégül, az ötös és a hatos, míg a nőknek csak egy, a férfivágyak kielégülése a filmben tehát nagyobb súllyal szerepel.

Vannak tehát ilyen bonyolultabb művek is. Az ismertetett irodalmi besorolás tehát, ezt bizonyítva látom, igenis kellőképp rugalmas, belefér minden!

Minden? Hoppá! Valaki erre teljes joggal teheti fel a kérdést, ugyan mi van azokkal a művekkel, melyekben határozottan nem teljesül a hős valamely vágya, ez hogy a vágy nem teljesül, ki is van hangsúlyozva, netán a hős semmiféle vágya nem teljesül, sőt még meg is hal! Mi van tehát azokkal a művekkel, melyek nem hepiendesek, tehát a drámákkal, tragédiákkal?

Valóban, az észrevétel teljesen jogos! A fent említett műveknek, a drámáknak, tragédiáknak nagy múltja van, s nem lehet figyelmen kívül hagyni őket egy besorolásnál, ha az a besorolás az irodalom egészét óhajtja átfogni.

Beleférnek ezek is a fenti felsorolásba, mielőtt azonban ennek módját megadnám, válaszolok előbb egy olyan kérdésre, mely látszólag olyan jelentéktelen, hogy esetleg eszébe sem jut senkinek sem feltenni, holott kapcsolódik a fentiekhez. Ez az a látszólag technikai jellegű probléma lehet, hogy miért kezdődik a vágypiramis szintjeinek a számozása 1-től, holott a vágyak kielégülésének módját tartalmazó listán a teljesülés módjait nullával kezdtük számozni!

Nos, ez nem véletlen. Azért nem, mert igenis létezik nullával jelzett vágy, pontosabban, a nullával azt jelöljük, hogy a műben nincs beteljesülő vágy! Érdekes módon akadnak bőven ilyen művek is. Például egy efféle mű szólhat arról, hogy a világ értelmetlen, hogy nem érthetjük meg, hogy kusza, hogy összevissza, s ezt bemutathatja úgy, hogy egy emberrel aki a „hős”, a legkülönbözőbb események történnek (akár kalandos, izgalmas vagy borzalmas események is), de látszik hogy a főszereplő nem oka az eseményeknek, a megoldást mindig a véletlen hozza... Sok efféle mű akad a fenomenológia világnézetét magukévá tevő írók alkotásai között, de van néhány ilyen szentimentalista mű is.

Az efféle művek tartoznak tehát a nullás csoportba. Pontos besorolásuk a legtöbb esetben egészen pontosan 0.0, mert nemcsak nem teljesül bennük semmiféle vágy, de az események véletlenszerűek, tehát véletlen okokkal van teli, s e véletlenek semmit nem teljesítenek. Előfordulhatnak azonban olyan művek is, melyekben például varázsló a főszereplő, s bár varázsol, de ezzel sem ér el semmit, ekkor természetesen más számjegy jelenik meg a tizedespont jobb oldalán. Megjelenhet ott is minden számjegy, mint más művek esetén – például ha a mű azt mutatja be, hogy hiába tanul meg sorra mindent valaki, annak nincs értelme, akkor a mű lehet 0.2 besorolású.

Természetesen csak azesetben kerülhet egy mű a nullás csoportba, ha benne nemcsak nem teljesül egy vágy sem, de nincs is benne határozott kontúrokkal ábrázolva egyetlen vágy sem, melyet a hős kifejezetten óhajtana! Egészen más ugyanis azon művek besorolása, ahol a hős kifejezetten akar valamit, vágyik rá, sóvárog utána, mindent megtesz a céljáért, - ám végül mégis kudarcot vall!

Nos, e művek számára bevezetünk egy új, de a matematikából jól ismert számcsoportot: a negatív számokat. Tegyük fel, a hős elkerül valahová, ahol kevés az élelem. Szeretne egy jót kajálni, de „nem jön össze neki”. Végül éhen hal. Ha azért került ilyen helyzetbe, mert mondjuk egy véletlen hajótörés sodorta az élelemszegény szigetre, akkor ez sima -1.0 besorolású mű. Több példát felesleges is hozni, már látható ebből is, hogy itt is megjelenhet minden szám ami bármely korábban említett mű besorolása esetén megjelenik, épp csak negatív előjellel. A tizedespont jobboldalán ekkor azok a számok állnak, melyek azt mutatják be, hogy milyen módon nem teljesül ez vagy az a vágy, mely módok eredménytelenek a vágy teljesedésére/teljesítésére. Természetesen ebbe a csoportba kerülnek a drámák és a tragédiák is.

Az, hogy ezeket a műveket negatív számokkal sorolom be, nem jelent egyben értékítéletet is. Ami művészi értéküket illeti, arról semmit nem mond a negatív előjel. Egyszerűen az esetek többségében, hétköznapi szóhasználattal, „pozitív” dolognak tekintjük egy vágy teljesedését, teljesen logikus hát, hogy ha a vágy nem teljesedik, az a „negatív” jelzőt kapja. Érthetően természetesen előfordulhat akár olyan regény is, melyben a (negatív) hős mondjuk sorra mindenféle módon megpróbálja elpusztítani a világot, de rendre kudarcot vall; ezesetben mondhatjuk, hogy nagyonis pozitív dolog, hogy ez nem sikerül neki, de akkor is illik hogy a mű -6.x besorolást kapjon (az „x” helyén a tizedespont jobboldalán akármi is állhat, attól függően, hogy a műben milyen módozatokkal próbálkozik a negatív hős). Igaz, nekünk az olvasóknak jó, hogy nem sikerül a világ elpusztítása, de az irodalom itt ecsetelt besorolása mindig a hős vagy legalábbis főszereplő érzelmei szerint kategorizálja a műveket, s tény, hogy neki nem elégült ki eltorzult hatalmi vágya, számára tehát ez negatív élmény (sőt, negatív élmények sorozata).

Az olyan művek, melyekben a hős meghal, általában, de nem mindig, a -1-es vágyosztályba tartoznak. De tényleg nem mind, mert...

Az olyan gyilkosságos regények, melyekben nincs határozott főszereplő, mert a főszereplőség fogalma megoszlik egy szűk embercsoport között, akiknek mindegyikét nagyjából egyenlő mértékben ismerheti meg az olvasó, s ezek az emberek sorra elhullanak valami kegyetlen gyilkos közreműködése miatt, természetesen nem a mínusz egyes csoportba sorolandók. Itt a veszély hosszas, elhúzódó, nem hirtelen. Ezek a -2 osztály tagjai.

No igen, mondhatja erre valaki, de ezesetben is általában kiderül a végén, ki a gyilkos! Miért nem a harmadik szintre kerülnek ezek, természetesen a plusz hármas szintre, hiszen a végén mégis kiderül az igazság, s kielégül az olvasónak a világ megismerése utáni vágya!

Igaza van annak aki így beszél, de nekem is igazam van az előbb írtakkal. Arról van szó, hogy sok mű, s merem állítani hogy talán a legjobbak, nemcsak többszálúak, hogy eként sok vágyat elégítsenek ki, de ha kellően valósághűek, akkor bizony akadnak vágyak melyeket kielégítenek, s akadnak, amelyeket nem! Nem meglepő ez, mert a valóságos világ is épp ilyen. Ott is van ami teljesedik, s van ami nem. Jó példa erre épp Agatha Christie: Tíz kicsi néger című világhíres regénye (meg is filmesítették, bár nekem könyvben jobban tetszett). Ennek besorolása 3.0-2.0

Azért ez, mert a végén kiderül, hogy ki a gyilkos, ha a hősök nem is de az olvasó megtudja ezt, s az ilyen művekben sok szempontból az olvasó az igazi főszereplő, mert az ő idegeinek borzolására és intellektuális kíváncsiságának kielégítésére születtek. Igaz, besorolásunk a főhős érzelmeit kell figyelembe vegye, s az olvasó nem azonos a papírra írt főszereplővel, de az igazán jó nyomozóregényeknél akkora hangsúly tevődik a tulajdonképpeni intellektuális kalandra, hogy ettől nem tekinthet el a besorolás. Bármi történjék is benne, a nagyon jó nyomozóregények (de csak azok, a nagyon jók!) emiatt mindig pozitív besorolásúak. Pláne, mert ezekben nincs is igazi más, kitalált főszereplő, mert többnyire egyiket sem emelik ki annyira, hogy "fő" legyen. Tehát, leszögezhetjük általános szabályként is: azokban a művekben melyekben nyilvánvalóan nincs főszereplő, azaz valaki olyan szereplő (esetleg ezekből kettő is, tehát egy (szerelmes?)pár), akiről „első pillantásra” messzire ordít hogy ő FŐszereplő, azokban a művekben az Olvasó a főszereplő, és emiatt az ő nézőpontjából kategorizálandóak!

A fenti műben különben az igazi "főhős", a végig rejtve maradó gyilkos a legvégén meg is mutatkozik, írása által, melyben elmond mindent hogy mi, hogyan, miért történt. De ez az írás véletlenül kerül a nyomozó kezébe, tehát ezért 3.0 a besorolás eleje.

Közben azonban sorra meghal mindenki, s bár halálesetük szigorúan véve nem a véletlen műve, mert a gyilkos idézi elő, de az aktuális áldozatok számára véletlennek tűnik, mert nem tudhatják épp kire, mikor, hogyan sújt le a gyilkos!

Előfordulhat hasonló mű, melyben azonban nem az a leglényegesebb, hogy a végére kiderüljön ki a gyilkos, hanem a legnagyobb hangsúly magára a hősök pusztulására terelődik. E művet is meg lehetett volna írni így, némileg több lélektani elemet belekeverve. Ekkor a besorolása lehetne az előbbinek a tükörképe -2.0+3.0 is. Látható tehát, a negatív és pozitív besorolást jelző számok közül az kerül előbbre, amelyik nagyobb súllyal szerepel a hangulat megteremtésében. Amennyiben a pozitív tag van legelöl, úgy, mert felesleges, nem írjuk ki a pozitív előjelet.

Akadhatnak tehát csupa pozitív besorolást kapó művek, csupa negatívot kapók is (ismétlem, ez nem értékítélet!), és akadnak vegyesek. Az alábbi kis táblázat egy nagyon durva mankó akar lenni, hogy a régi, hagyományos besorolású-műfajú műveknek mi a tipikus besorolása ebben az új rendszerben. Az „x” illetve „y” minden helyiértéken azt jelzi, hogy oda akármilyen számok is kerülhetnek. Hangsúlyozom hogy ez valóban csak az említett műfajok tipikus besorolása, és nemcsak nem kivétel nélküli, de nagyonis sok kivétel akadhat és akad is. Ez nem is csoda. Ez az új besorolás nem a régi valamiféle megújítása, hanem teljesen új alapokon nyugszik, nem egyszerűen a réginek a számjegyekre változtatott alteregója. A táblázatban kivételesen minden esetben kiírom a „+” jelet, a félreértések elkerülése érdekében. A +/- jel azt jelenti, hogy akkor negatív az előjel, ha a műben sok jól karakterizált, rokonszenves szereplő hal meg. A táblázatból látható, hogy a tragédia mennyire hasonló a drámához. A sci-fi esetében különösen sok a kivétel a 3.3 besorolás alól, mert nagyon tarka műfaj. Nem is helyes ezért műfajnak nevezni: az SF nem annyira műfaj, mint inkább módszer és stílus.

Műfaj	Besorolás	
	 	 „x” értéke
leggyakrabban 	 „y” értéke
leggyakrabban	
Akciókrimi és „karatés”, „verekedős” művek 	 +3.1			
Dráma 	-2x.y, esetleg simán  x.y 	4, 5 	6	
Fenomenológiás regény 	 +0.x 	0, 4		
Gótikus regény 	 +4.4 			
Görög drámák 	 -x.4 			
Heroikus fantasztikum 	 +3.4 			
Horror 	 +/- 2.x, 			
Katasztrófaregény 	 +1.x, +2.x 	2, 1 		
Királyráma 	 -26.x 			
Komédia,
vígjáték 	 +4.0 			
Krimi 	 +35.x 	1, 2 		
Lovagregények 	 +4.x 	1, 2 		
Mesék 	 +6.4 			
Misztikus horror és vámpírtörténetek 	 +/- 2.4 			
Misztikus művek 	 +7.x 	2, 4 		
Pornográf művek 	 +5.1 			
Robinzonád 	 +123456.0 			
Sci-fi 	 +3.3 			
Szadista művek 	 +6.x 	 1, 2, 0 		
Szappanopera, cowboyregény és űroperett 	 +4.x 	 1 		
Szentek, guruk, jósok, látnokok, stb. (ál)életrajza 	 +75.x-64.6 	 2, 4, 1 		
Szentimentalista regény 	 -4.0 			
Szerelmes regények 	 +4.1 			
Szofi 	 +3.x 	 0, 2, 1 		
Történelmi és áltörténelmi regény 	 +6.1 			
Tragédia 	 -2x.y 	 4, 5 		
Tudósok, művészek életrajza 	 +5.2 			
Utazóregény 	 +3.x 	1, 2 		

Hogy a fenti táblázat mennyire csak a tipikus besorolást mutatja, s ezalól mennyi sok a kivétel, sőt, hogy a legjobb művek majdnem mind kivételek, azt híven mutatja az a film, aminek sajnos nem tudom a címét, mert nem is láttam, csak hallottam róla. Elhiszem azonban, hogy jó film. A történet egy árva kislányról szól, akit egy brutális közösség „nevel”, a kislány teljesen ki van szolgáltatva mindenkinek, és semmi szeretetet nem kap. Egyetlen barátja van, egy kiskutya. S egy nap a kislány megöli a kiskutyát, kizárólag csak azért, mert ez az egyetlen lény, aki neki ki van szolgáltatva, aki nyomorultabb mint ő, aki fölött hatalmat gyakorolhat és érezhet.

Bár csak elmondás alapján ismerem a történetet, de ha a mű valóban ennyiből áll, akkor ez egy lélektani dráma, aminek 6.6-4.6 a besorolása. Ugyanis a kislánynak (rövid időre) kielégült a hatalom utáni vágya, de elvesztette a „valahová tartozás vágyát”, mert megszüntette tettével azt a kis mikroközösséget, ami belőle és a kutyából állt, amihez tehát ő tartozott. S mindez egyedül az ő döntésén múlott. Különben meg lehet, hogy a besorolást illik megfordítani, -4.6+6.6 -ra, attól függ ez ugyanis, hogy a mű a kutyagyilkosságra, tehát a hatalmi vágy kielégülésére, vagy utána a veszteség tudatosulására helyezi-e a nagyobb hangsúlyt.

El tudom képzelni, hogy ez valóban egy szívbemarkoló, jó mű lehet, de besorolása mégis jelentősen eltér attól, ami a táblázat szerint a drámákra jellemző, csak a tizedespont utáni „6” számjegy a közös velük. A művek besorolása e módszer szerint tehát nem történhet sablonosan, az irodalmárnak valóban ismernie kell a művet, és nagy felelősséggel kell közelednie a feladathoz, mindent alaposan megfontolva!