1906.

Dienes Pál barátomékhoz sokat jártam ekkoriban. Dienes diáktársam volt, s az egyetemen is együtt tanultunk. Megszerették egymást egy bölcsészkisasszonnyal, a rendkívül okos, művelt Geiger Valériával, s egymáséi lettek. A doktorátust együtt tették le; mathematikai és filozofiai munkáikat együtt dolgozták ki. Ideális házasság volt ez, énszerintem. Irigyeltem és bámultam őket. Valéria remekül zongorázott, kitűnően szavalt, pompásan úszott, elragadóan társalgott; Berkeley-t fordította, később Bergson úr filozófiáját ismertette magyarban, míg ki nem tört a nagy háború. Én veszedelmesen beleszerettem. Persze, gyámoltalan voltam, hallgattam, mint a siket hal; Valériának halvány sejtelme sem volt az én lelki konvulzióimról. Ott lógtam romantikus kastélyuk felső balkonján, hallgattam Grieg és Mendelssohn zenéjét, s a Pál úr teleszkópján bámultam a meztelen Holdat. Gondolataim és érzéseim az elragadtatás útját futották. Egyszerre boldog és boldogtalan voltam. Szerettem volna ezt a fehér asszonyt, ezt a görögös ruhában mellettem el-elsuhanó csodát megragadni, összecsókolni, magamévá tenni. Pompás termete, meztelen válla, karja ingerlő módon uszította láncra vert érzékeimet. De nem mertem moccanni sem (...)

Ebben az időben mindenből szenvedélyt csináltam. Ha szerettem: szenvedélyesen szerettem; ha gyűlöltem: szenvedélyesen gyűlöltem; ha dolgoztam: szenvedélyesen dolgoztam. A könyvtárunkban kevés modern magyar kézirat volt; elhatároztam, hogy gyűjtök. És szilaj nekilendüléssel vertem föl Magyarországot értékesebb kéziratokért. Munkácsy, Jókai, Csokonai, Arany János éppúgy szerepelt, mint Ady, Kiss József vagy Krúdy Gyula. Sok értéktelennel együtt sok értékes is került tarisznyámba. Csak egy nagy magyartól felejtettem el kéziratot kérni: Oláh Gábortól...[1]

Gyulai Pál ebben az évben töltötte be 80-ik esztendejét. Egy versben köszöntöttem az öreget, hajdani tanáromat.[2] Gyulai nagyon udvarias ember volt: a Franklin Társulat díszkiadásos kis Gyulai-kötetét a maga dedikációjával küldte el viszonzásul.[3] Erre ma is büszke vagyok; mert ezt a kis díszkönyvet mindössze száz példányban nyomatták, s így én is közte voltam Gyulai száz jó emberének.(...)

A Csokonai Kör március 25-én felolvasó ülést tartott Jókai emlékére az Arany Bika Dísztermében. Herczeg Ferenc szabad előadást tartott a Jókai édesanyjáról, Lampérth Géza verseket olvasott föl érthetetlen lámpalázzal; én pedig Jókai és Debrecen címen[4] méltattam Jókainak Debrecen-szeretetét. (Amit máig sem értek, hogy lehet Debrecent szeretni?!)

Minden jól ment volna már, csak rendes állás nem akart kerülni. Csodálkoztam: hogyan hanyagolhat el az állam egy olyan értékes erőt, mint én vagyok? Vártam a nagyszerű felkarolást, a megérdemelt polcra emelést, panasztalanul, meggyőződéssel, mint a zsidók a Messiást. De csak nem jött. Másnak megjött, de nekem nem. Azt mondták, hogy elébe kell menni, másképpen nem jön. Jó, megpróbálom. Elébe mentem Pestre. Bezörgettem Gaal Mózes bátyámhoz, aki egyetemi hallgató koromban is jó volt hozzám, s aki ezidőtájt avanzsirozott igazgatóvá. Kértem: lopjon be valahogy az iskolába, hadd lehessek Pesten. De nem lehetett. Egyébütt aztán nem is próbálkoztam; az oroszlán, ha eltéveszti az első ugrást, visszavonul. Ahelyett irodalmi pályámat akartam még feljebb lendíteni. Singer és Wolfner barlangjában tapogatózom egy verseskönyv kiadása iránt. A kis Wiesner azzal bocsátott el: gyűjtsek 300 előfizetőt, s a könyvet bizományba veszik. Belementem; csomó versem összegyűlt három év alatt, s szerettem volna már önálló kötettel lépni a világ elébe.

Az a tudat, hogy őszre egy kötetem lesz, újra szárnyakat adott és röpített. Madai Gyula barátom ekkor szolgálta önkéntesi évét a debreceni 3-as honvédeknél. Megtettük azt az őrületet, hogy levelezést indítottunk - helyben. De olyan romantikusan szép leveleket váltottunk, hogy ma is ámulok rajta. (...)

Közben, a szükség kényszerítő nyomása alatt, folyamodtam az államhoz: tanári állásért.[5] Mozgósítottam Gyulait is, Beöthyt is, de úgy látszik, nem mozogtak; mert az állam még a fülebotját sem emelintette. Szegény költőnek a szerencséje is szegény. Lettem volna csak a Tisza család nevelője!

Július 9-től 29-ig Bodor Aladár barátommal barangolok Erdélyben. Soha még frissebben nem éreztem magamat, mint ezen a fáradalmas úton. Meg is írtam utazásunkat Barangolások Erdélyben címen; Debrecen ezóta kezdett szeretni.[6] (...)

Sok baj volt ekkor is ezzel a lehetetlen emberrel, akit apámul rendelt a végzet. Én különösen ocsmány káromkodásáért és örökösen verekedő izgágaságáért gyűlöltem. Pedig az esze furfangos járású volt, mint egy ügyvédé meg két bakakápláré.

Erdélyi utam járása közben kedvet kapok a Heine "Harzreise"-jának lefordítására; le is fordítom, de rosszul, mert szótárt nem akartam használni, s egy csomó célzását félreértettem. - Az öreg Gyulai elfogadta az "Olcsó Könyvtár" számára; csak mikor már ki volt nyomatva, akkor kezdte lesajnálni.[7] Azt hiszem, addig el sem olvasta.

Kétségbeesésemben Karczagra is pályázom, de szerencsére nem választanak meg.

Szeptemberben elköltözök Ferenczyéktől; s Krisztiániné asszonyomnál ütöm fel a sátorfámat. Bár soha udvarára ne vetődtem volna! Sok napomat megkeserítette ez a bajuszos, buta özvegy.

Októberben a katonaszabadult Madai Gyulával felmegyek Pestre. Egy kötetre való versem kéziratát viszem magammal. Beadom Singer és Wolfner-hez; persze az én pénzemen nyomatják. Úgy karácsonytájára ígérik, hogy kész lesz. Helyes. Hazamegyek. (...)

November 16-án, a főiskolai ifjúság Rákóczi-ünnepén került előadásra a Bikában Bujdosó diákok c. drámai képem. Sokat tapsolt neki a m.t. közönség. Egy fiú, a később öngyilkossá lett Kun, szépen játszotta a megbolondult Bezerédit. Másnap, ugyancsak a Bika dísztermében, szavaltam a Csokonai Kör felolvasó ülésén Csokonai szól c. versemet[8] igazán nagy hatással. Az emberek kezdenek komolyan nézni rám: hm, érdekes fiú ez a fiákeres Oláh-fiú! De az senkinek sem jut eszébe, hogy legalább rendes tanári székbe ültessen. Rossz a ruhám, poros az életem, nem jól élek, elégedetlen vagyok. De nem szokásom panaszkodni, büszke és zárkózott vagyok; azt hiszik: minden jól van. (...)

December közepén jelent meg első önálló kötetem: Költemények 1904-1906.[9] Csakhogy míg megjelent, sokat bajlódtam Singerékkel, mert nem igazodtak mindenütt az én akaratom szerint. A verseskönyvnek olyan sikere volt, amilyenről nem is álmodtam.[10] Szétkapkodták a nekem elküldött 600 darabot; a többi 400-at Singerék adták el. Volt rajta egy pár száz korona nyereségem. Debrecenben a kutyák is az én Kutyák sztrájkja c. versemet ugatták. Krisztiáni Vilma szemében is nagyot nőhettem, mert igen bájosan kezdett nézni rám. Vénusz c. versemet szerették legjobban a kis alamuszi cipszer-lánnyal, bár szembe leszóltak érte. Combok és mellek fordulnak elő benne. Óh, nagy embernek éreztem magamat! A karácsonyi hó nem hullt boldogabb debreceni halandóra, mint reám.

[1] "Új gyűjtési ágnak vetette meg alapját Oláh Gábor koll. könyvtárnok 1906-ban, mikor egy 80 darabból álló szépirodalmi kéziratgyűjteményt ajándékozott a könyvtárnak. Túlnyomólag élő kortárs írók kéziratairól van szó, de vannak az anyagban Csokonai darabok is." (Varga Zsigmond: A Kollégiumi Nagykönyvtár és vele kapcsolatos múzeum kialakulási története. Debrecen, 1945. 124.)

[2] Gyulai Pálnak. A vers kézirata megtalálható a DIM Oláh-hagyatékában, de nem tudni, megjelent-e, vagy csak Gyulainak küldte el Oláh.

[3] Emlékül Gyulai Pálnak. Születésének nyolcvanadik évfordulója alkalmából. Bp., 1906.

[4] Mj.: ItK 1906. és Régi divatok 1906. 5-6. füzet.

[5] Nagybányán és Losoncon is érdeklődött állás után, de leginkább Pestre szeretett volna kerülni. "Mert ott sok ismerősöm van. Azután meg, hiába, Pest csak Pest, tagadhatatlan; s én Pestnek mindig jó barátja voltam." (O. G. Ferenczy Zoltánhoz, 1906. júl. 7. - DIM) 1906. április 28-i levelében Gyulai segítségét kérte, hogy a minisztérium elhelyezze őt valamelyik állami gimnáziumba. (DIM) Nehéz eldönteni, hogy Oláh valóban akart-e pesti állást, mert a Bodor Aladár által ekkor írt levelek (PIM) mind arról tanúskodnak, hogy komoly lépést nem tett az ügy érdekében.

[6] "Júliusban három hetet barangoltam Erdélyben, s irtam egy 80 oldalas kis útirajzot. Nyersen és meztelenül igazon festem benne a természetet, de még inkább az embert. Kinyomtatni csak halálom után lehet." (O. G. Juhász Gyulához, 1906. aug. 17. - DIM) - Először a Debreczeni Független Újság közölte, majd önálló kötetként is megjelent 1906-ban (Oláh 1906a). - A Barangolások elnyerte Szabolcska tetszését is: "Oláh leveleit egy debreczeni lapból olvastam gyalázatos szétnyírbálásban. A szerkesztőnek - úgy tetszik - fogalma se volt róla, milyen értékes dolgot közöl. 10-20 soronként hozta, eldugva hátul. (...) önök mindketten a saját hangjukon beszélnek." - idézi Bodor Aladár Szabolcskát. (Bodor Aladár O. G.-hoz, 1907. febr. 6. - PIM)

[7] A fordításon meglátszik, gyorsan készült munkáról van szó "...mikor megírtam ezt a barangolásomat, jutott eszembe Petőfi, Petőfiről Heine Harzreise-ja! Uccu, megvettem s már fordítom." (O. G. Juhász Gyulához, 1906. aug. 17. - DIM) Lásd a 200. sz. jegyzetet. - Heinrich Heine: Utazás a Harzban. Ford. Oláh Gábor. Bp., 1907.

[8] Mj.: Oláh 1906b.

[9] Juhász Gyula e kötetre reagálva egy névjegy hátlapján írt pár sort Oláhnak: "Alleluja / Pogány Gábor hozzád suhan e vers most, ó fogadd / Lelkem naponta száll feléd, ha jő az alkonyat. / Pogány Isten vagyok igaz, de még nem összetört, / Dalok szent légiója ád lelkemnek lágy erőt. / S ha únalom szürkén borong a rőt ugar felett / Annál ragyogóbban ragyog Napom, a képzelet! / Gábor, Béla, Simon, Dezső jöttök fürgén elém / És nem vagyok már egyedül kis Iza szigetén / S a búsuló füzes között egy nagy árny tart velem, / A debreceni histrió, ki itt járt Keleten. / S ha e kopár Szigetről ő Margitszigetre ért, / Elérem én is tán - Párist, nagy álmok szigetét! NB. Ez próza, mert igaz: fogadd rokontalan rokonlelkem nagyrabecsülését az eredeti, bús magyar, égvivó verses könyvedért. Erő, elbúsult irdatlan erő vivódik benne enmagával; havasi gyopárok, magányos áloék és nagyszirmú, fekete álomvirágok nyilnak a te komoran szép pusztád közepén!...Ezek az én érzéseim verseid olvastán...Igazam van? Minden igaz, ami a mi igazunk. Igaz a te nagyratörő magad becsülése is. Különben én hiszek benned Gábor és a csüggedésed óráiban - kell, hogy a te magányos szívednek is legyen Getszemáne kertje - ez is vigasztaljon, édes Gábor apám!" (DIM) A levél keltezetlen, Péter László szerint 1907 április 6 és 12 között írta Juhász. (Péter 1962.)

[10] Lásd a 111. sz. jegyzetet.

VISSZA A CÍMLAPRA