1904.

Mivel pénzem volt, június végén útra kerekedtem, fölmentem a Szepességre, Nagy-Szalók községbe nyaralni. Ez a nyár hozta meg első igazi, komoly szerelmemet. Egy tanulótársamnak, Forberger Bélának, beleszerettem a húgába, Ilonkába. Nem tudtam, hogy már akkor menyasszony jelölt volt, s megkértem levélben a kezét. Hogy leforrázott a valóság megtudása! Hogy kellett meggyilkolnom szívemnek ezt a kis újszülöttjét! Hogy bódorogtam a Tátra alján két hónapon keresztül, reményvesztetten, a boldogtalanság boldogságába! Tanulni mentem föl Szalókra, de bizony Beöthy irodalomtörténetéből, Tacitus Germániájából is csak a Forberger Ilonka édes, szelíd arca mosolygott rám. Egy napig voltam náluk, feladtam rá zöldes turista kabátját, amelyet maga varrt a drága, s ekkor értem hozzá kezemmel, ekkor remegtem meg a legszentebb gyönyörűségtől. Ebből az egyetlen napból táplálkozott négy évig tartó szerelmem, mert addig tartott.

Óh visszahozhatatlan szép idők! (...)

Az oltványi forrás mellett megnyílt előttem a regék tündérvilága. Találkoztam Hófehérkével és a hét törpével. Olyan rosszul esett visszaébredni a való világba.(...)

Vizsga után hazamentem Debrecenbe.

Négy év alatt hogy összezsugorodott! Milyen falusiassá, piszkossá, szomorúvá lett! Milyen lassan, tempósan szuszogtak-mozogtak benne a cívisek! Megdöbbenve vettem észre, hogy Debrecenben nincsenek urak. Jémini, mi lesz itt velem?[1] (...)

Most vettem észre, hogy semmisem vagyok.[2] Tanári oklevelem még nincs; de állásom már lehetne, s az sincs. Kaptam magamat: bekérezkedem Bodor Aladár barátom helyére, kollégiumi könyvtártisztnek. Ez olyan átmeneti állás volt akkortájban fiatal óriások számára. Hivatali főnököm Ferenczy Gyula theologiai tanár volt, aki a legravaszabb magyarok családfájáról hullhatott le, mint későbbi sorsom igazolja. Sehogy sem tudtuk megérteni egymást; ő mindig felhőkön lovagolt, bár veszettül reális ember volt, - én pedig mindig reálisan akartam felfogni az életet, holott gyámoltalanul ideálista lelket lelkeztek belém. Ádám és Lucifer szerepét játszottuk, de fonákmódra. Most az lett volna a feladatom, hogy doktori szigorlatom szóbelijére készüljek. Csakhogy elment a kedvem minden robot-tanúlástól, s azután 300 koronám sem volt, ami nélkül vizsgáztató asztalhoz sem ülhetek. (...)

Karácsony György c. drámámmal ezidőtájt pályáztam Makó Lajosnak, az akkori színházigazgatónak egy pályatételére: "írassék komoly vagy víg darab, egész estét betöltő, Debrecen város múltjából." Na, ez éppen jó, gondoltam, debreceni tárgyú. De a Fekete ember[3] nem nyert; Vályi Nagy Gusztáv "Gábor diák"-ja vitte el előlem a díjat. A bírálók ugyan megdicsérték a hősi tragédiát, már látták benne az "oroszlánkörmöket", de magát az oroszlánt még nem; nagyon sötét és rémes volt, az ártott hibátlan jambusainak. Én még akkor becsületem megsértésének hittem elbukásomat.[4] Fájt, fájt, fájt. Még inkább fájt, mikor végignéztem a nyertes "Gábor diák"-ot. Na, bizony ez nagy semmi volt az én kis valamim mellett. A bemutatójáról én írtam, s igen őszintén írtam. Vályi Nagy Gusztáv, szegény, azt hitte, bosszúból és irigységből "rántottam le" koszorús darabját, s olyan ügyesen ellenem hangolta a közvéleményt, hogy minden színházjáró megvetéssel nézett rám.[5] Sőt: egy Mindszenthy nevű jó barátja, párbajra próbálta terelni a dolgot (kitűnő vívó hírében állott, s mindig részeg volt), de én kitértem előle.

[1] "Szörnyen bánt, hogy Debrecen nem tart ott az irodalmával, ahol az az irigyelt Szeged! Mikor érjük még utól, teremtő Isten! Tán sohasem. A múltkor is, hogy olvasom Móricz Pali cikkét Szeged írógárdájáról, olyanokat vág bennem az érlüktetés, hogy felbuzdult vérem majd kiüti fejem két ablakát! Jaj, ha én azt úgy el tudnám mondani: mi halmozódik össze bennem év-év után, csudálkozásba ejteném a rám félvállról tekintőket." (O. G. Madai Gyulához, 1904. aug. 11. - DIM) "Az élet=evés. Legalább Debrecen ezt tanítja. Itt, barátom, egyebet sem tesznek, mint esznek." (O. G. Juhász Gyulához, 1906. jan. 21. - DIM)

[2] "... a pesti négy év volt az én aranykorom. Nyomorúság fakó köntösében járt ifjúságom királya; talán nem ismert rá senki, de ő tudta magát és királynak tudta, szegény. (...) Szárnyam volt, Pesten már kezdtem bontogatni - de a szörnyű szükség lenyirbálta. Tanárnak kellett készülnöm, mikor bennem Európát felforgató tűzhányó háborgott..." (Oláh 1931, 210.)

[3] A Karácsony György című drámája címváltozata is.

[4] Pedig Oláh maga is kritikusan szemlélte darabját: "Hamari munka, nem mondom. De mit csináljak? Úgy voltam véle, mint az adósságaimmal vagyok (...) Rémes egy tragédia ez, tele éghasogatással, de hát már ezzel tartoztam az ördögnek. (...) Nem olyan jó, hogy rossznak ne lehetne mondani, de mégsem olyan rossz, hogy jónak is ne lehetne látni." (O. G. Madai Gyulához, 1903. júl. 10. - DIM)

[5] Oláh ekkor a Debreczeni Független Újság színházi rovatának vezetője volt, Sipos Béla bízta meg ezzel a munkával. (O. G. Gyökössy Endréhez, 1905. nov. 19. - DIM) - "Lehetetlenségek sorozata kavarog előttünk, a szinpadi hatások rendezői kihasználásának zűrzavarában. Embereket, jellemeket nem látunk (...) az életnek még árnyéka sem vetődik lelkünkbe. És szomorúan sóhajtunk föl: Istenem! ha a legjobbak ilyenek, minők lehetnek a többiek. (...) Színészeink nemes buzgalommal próbáltak emelni a drámaiatlan drámán. Nem lehetett, hiába, nem lehetett." (Oláh Gábor: Gábor diák. Debreczeni Független Újság 1905. március 25.) - Később Oláh darabjaival kapcsolatban szinte szó szerint ugyanezeket írják majd a színházi kritikusok.

VISSZA A CÍMLAPRA