1936

Reáliskolánknak új igazgatója van. Ur Márton. Furcsa kis mokány ember. Református. Megittasodott pedagógus. Bámulatos rátermettsége van az ideális házmesterségre. Minden zeget-zugot kiszagol, minden lámpát, asztalt, széket, ajtót újrafest vagy kicserél. Mindig mérgesen kiabál, öt kilométerre hallik a hangja, pedig haragudni sem tud. Csak ez a modora. Homo fortissimus. Homo fortissimo. Beregszászon, a megszállás idején, hősi küzdelemmel akarta fenntartani a magyar iskolákat, de nem lehetett. Elvérzettek. Ő is menekült. Most hozzánk került. Sok dolga lesz. A Reál Augias istállója.

Ez a kis kedves Paprika Jancsi nagyon méregbe fakadt (legalább úgy látszott), mikor fordítótársam, a kis fekete, halkan motyogó Ternay bejelentette neki, hogy januárban "olasz kultúrestet" akar tartani a fiúk olasz csoportja, az iskolában. Szerepelnek tanárok is, tanulók is, de külső, városi urak is. Üsse rá az engedély pecsétjét. A kis Ur Márton órák hosszat tartó, magasan szárnyaló és élesen harsogó beszédekben kalapálta laposra a kis idétlen Ternay felhorgadó ambícióját: micsoda halva született gondolat, kivitele képtelenség, összeállítása abszurdum. Vagy háromszor betiltotta; de újra visszavonta. Utoljára maga is szerepelt benne: megnyitó és záróbeszédet mondott. Csak én maradtam ki. Szerepeltem volna. De elment a kedvem a kis nadrágos Cézár kalimpálásai után. Egyétek meg, amit főztetek.

*

Január hónapban egy Gyomlayné nevű érdekes úri asszonnyal szövetkezve: lefordítottuk D'Annunzio Jorio leányát. A "hegyek hercegé"-nek körülbelül ez a legjobb darabja. Gyomlayné (egy katonatiszt özvegye) fordította nyers prózába, én ráztam verses formába. A Nemzeti Színháznak adjuk. (...)

*

Az emberek nem bírják megérteni: miért nem ájulok el a gyönyörűségtől, mikor meghívnak magukhoz, s mikor én szerényen kibújok a meghívás alul. Nem fogják föl, hogy nekem az áldozat, nem pedig kitüntetés, mint ők hiszik. Ha elfelejtett Magyarország: felejtsen el! De ne rángasson elő a síromból. A kis gróf Tisza Jóska is szeretne megismerkedni velem. Nevelője, Barra György, untalanul hívogat: menjek el hozzájuk, jó bor lesz stb. Azt hitte: jó borral legjobban elcsalhat! Mikor mondom neki, hogy vízen kívül nem iszom mást - nem hiszi el. "Hiszen minden poéta Bacchusnak is áldozik Venus mellett!" Általában nem bírnak másnak elképzelni az emberek, mint amilyenek ők maguk. - Templomba miért nem járok? - kérdik. - Mert nincs bűnöm! - mondom én. Elszörnyednek. - Hát miért nem járok színből? - gondolják magukban. Ők ugyanis valamennyien színből járnak.

*

Csöndes hódolat Oláh Gábornak

Sóváran sóhajtok tehozzád
e szennyes harcias világból,
hol az embertelen gonoszság
s nem a szellem fénye világol,
De én s társaim: sivatagot
járó, sok küzdő fiatal
szemében te vagy az elhagyott,
de az igaz és végzetes magyar.
Mint a tengeri, vad ciklonon
a szilárd világítótorony
utat mutató, biztos fénye:
Olyan vagy annak, ki rád tekint
s mi úgy nézünk a lelkedre, mint
a Szellem Tiszta Szigetére.

Tóth Endre

(Debreczen, 1936. febr.27.)

Ezt a verset egy szegény fiatalember írta, aki abbahagyta középiskoláit, s most kétkezi munkából él. A lelke palotába való. Volt nálam többször; a beszédem is elég volt neki. Én meguntam, s egyszer elzavartam egy társával, Nagy Ferenccel együtt, aki tanítványom volt a Reálban, s érettségivel kőtörő és favágó munkás lett. A kis Tóth Endre ezután az elzavarás után írta ezt a verset. Szegény. Most sajnálom igazán... (...)

*

Ecsedi Pista barátom, a pompás magyar fiú is meghalt. Fogalom volt Debrecenben. Egészséges korában remek koponya. Benne is ott kuncogott a darabos, néha durva külső alatt a paraszti báj. Etnográfus volt. A Hortobágyot és Debrecent senki jobban nem ismerte nála. Sokat utazott, sokat látott, nagyon jóízű ember volt. Szerette a nőket, tehát nem házasodott meg. Szerette az italt is. Ezelőtt pár évvel szélhűdés érte. De valahogy rendbe jött. Az elmúlt őszön influenzát kapott; s forralt borral gyógyítgatta magát: négy nap egymás után egy-egy literrel ivott meg. Másodszor kapott hűdést. Szeretett volna ezen is átlábolni, de mikor harmadszor elvesztette az eszméletét: nem tért többet magához. A föld fia volt, bölcs és józan. Sokat dolgozott; sokat biztattuk egymást. Most kibukott a sorból. Díszsírhelyet kapott a köztemetőben; bár az volt az álma míg élt, hogy a Hortobágy puszta közepén temetteti el magát. - Nem mentem el a temetésére, csak koszorút küldtem a koporsójára. Sokan nem értik meg: hogyan maradhatok távol egy ilyen jó emberem temetéséről. Nem magyarázom. Elérzékenyülnék, s ezt szégyellem a nyilvánosság előtt. A gyászomat soha nem vittem utcára, sem a temetőbe. Pihenj, öreg Ecsedi István; sok jó órát töltöttünk; majd együtt leszünk az égi mezőkön is, a nagy Mennyei Hortobágyon, ahol te az elhalt régi jó magyarok szokásait irsokálod össze, én pedig pásztornótákat dalolok.

*

Újra bajok gyülekeznek árva fejem fölött.

Házi gazdatársam, Pál József magyar parasztgazda, tizennégy év óta folytatott kidúrási csendes csatája most kezd komolyra fordulni ellenem. Hiába biztosítja közjegyzőtől hitelesített adásvevési szerződés számomra a Kar utcai kis szülői ház 1/6 részét: valami zsidó ügyvéddel egész bekerítő mozdulatot dolgoztatott ki ellenem: a magamlakta utcai szobát az egész épület 1/3-ának tünteti föl értékben, s a nem fizetett 1/3 adó fejében most 1000 pengőt követel tőlem. Őmaga nem fizetett adót éveken át, s így összegyűlt több mint 700 pengő hátralék; ezért a múlt év decemberében végrehajtottak bennünket közösen, de árvereztetni nem lehet a házunkat: fel van függesztve, a viszonyok javultáig. (...)

*

A reáliskolában Ady Lajos 16 évig volt a főigazgatóm. Nagyon megszerette a stilisztikai óráimat, s évtizedeken át nekem kellett a két IV-ben magyarra tanítanom a kis magyarokat. Különösen írásbeli tételeimet becsülte sokra. (...) Sok szép és kedves dolgozat kerekedett ki ezekből. Ma sem tudom felejteni a kis Dalmy Gyula gyereknyelvi dolgozatát, a "Petike egy napjá"-t. Oly kedvesen, oly okosan írta meg, hogy az iskolánkban gyakorló tanárjelöltek leírták az egész dolgozatát és mutogatták, ahol csak megfordultak. A tanári pályának is vannak szépségei...

De jaj! Mióta bejött az "új rendszer", mióta a forma megölte a lényeget... mióta megolvassák a lépteinket... és figyelik a helyettes tanárt: hány percig tartózkodik a klozetben... Isten hozzád, drága múlt. Fülünk, farkunk lekonyult.

Vannak ám a tanári pályának is mocskos mozzanatai.

*

Május-június hónapban megírtam A leláncolt Prométheusz című drámai költeményemet.[1] Véletlenül Aischylos drámáit olvasgattam magyarul, s az ő Prométheusza adta az első gondolatot, vagyis az első jelenetet. Én persze a Költőt teszem meg lázadónak, nem az istenek, csak a földi kis istenek ellen: az állam, az egyház, a társadalom, a hadsereg ellen. Ezek láncolják vaskereszthez és kínozzák halálra. Három szakaszra tagoltam. Az alapgondolata az, hogy minél jobban gyötrik a művészt a földi hatalmak, annál gyönyörűbbeket alkot. A kagyló és gyöngye. Másik pedig az, hogy a nagyképű és hazug és álszent társadalommal, állammal, egyházzal, hadsereggel szemben a költő az igaz, a szent. A tömeg imbolyog körülte: hol mellé áll, hol megköpdösi, ahogy érdeke hozza magával. A költő elragadja ezt a földi társaságot, az illúzió, az álom birodalmába; de ott nem érzik jól magukat, visszakívánkoznak a nyers földre. De a szabad lélek szabad gondolatai fölgyújtják a rothadt államot és ringyó társadalmat: forradalom söpri végig az országot. A költő nem éri meg eszméi diadalát: kínjaiban vassá merevedik. Önmaga tragikus szobrává. Csupa vers. Csupa rím. Nekem már ez a természetes beszédem. (...)

*

Július 2-án, talpig pucéron a vak hőségben, éppen Prométheuszomat tisztázom, mikor beszól valaki az ablakomon: "Tanár úr, egy román újságíró van itt, szeretne megismerkedni Oláh Gáborral." Kinézek: két fiatal ember, meg egy fiatal nő.

- Én Mata vagyok, már egyszer voltam is itt tanár úrnál, - mondja a beszóló, a kisebbik.

Mata? Mata János, versíró. Emlékszem, a Debreczen közölte a verseit.

Az.

- Bocsássanak meg az urak, s a kedves hölgy is bocsásson meg, hogy nem nyitok ajtót. Nem merem beengedni önöket. Olyan rendetlenség van idebent - magam is egy szál ingben vagyok. (Csakugyan egy szál inget kaptam magamra, úgy szónokoltam kifelé a zöld szúnyoghálón. Az van mind a három nyitott ablakomon.)

- De hiszen Szabó Dezsőt is beengedte tanár úr, olvastuk a füzetében.[2] - mondja a nagyobbik, a román, de megtévesztő jó magyar szóval és akcentussal.

- Jaj, kérem, Szabó Dezső meglepett. Belépett, azt se mondta: szabad?

Nevetnek.

- No, most már tudjuk mi is, hogyan kell meglepni Oláh Gábort.

- Az ablakomon keresztül kellett volna belépniük.

- Tegnap délután is voltunk itt... 11 órakor, ma de. mennem kell, Nyíregyházára, - esdekel a román.

- Nem lehet. Szégyellem a szobám mostani képét.

Nem lehet benne meg se moccanni.

- Legalább tessék egy könyvet dedikálva nekem adni.

Ezt megtehetem.

Benyújtja névjegyét: Costa Carei-Coltău, a bukaresti "Rampa" színházi napilap munkatársa. Dedikálom neki Isten kémje és Panoráma verseskönyveimet, s átnyújtom. Egy nagy barna táskában eltűnnek.

Beszélünk tovább.

A kis nőt sajnálom, az is odakint áll ablakom alatt a 36 fokos hőségben.

Megtudom, hogy nem lány (annak hittem), hanem a fiatal Mata fiatal felesége, már egy kis Matájuk is van. Debreceni lány. Mata: erdélyi román, de itt ragadt Debrecenben. (Kém-?) Dehogy. Magyar! Csak átszökött Szilágyból.

Folyik a szó Goga Octaviánról, az Ember tragédiája román fordítójáról.[3] "Jobb, mint az eredeti" - mondja Costa. "Na. Talán szebb - de nem jobb." Elmondja a román, hogy verses antológia jelent meg Erdélyben románul, közte az én Laura - versem; attól kapta címét is a könyv: Laura.[4] Őmaga, Carei-Coltău, a Gondolatok felhőfutását ismeri. Írni fog rólam. Ezt is: hogyan beszélgettünk ablakon keresztül.

Nevetünk. De csak nem bocsátom be.

Beszélünk Eminescuról. Szeretném lefordítani. Itt van nálam egy kötete: Lumina de luna; még Seni Laura adta 1911. táján. A kis Mata - szintén beszél jól románul - ajánlkozik, hogy szívesen segít. Kapok rajta. Időt is tűzök ki neki.

Már körülbelül egy órája beszélgetünk. Észre se vettük, hogy múlik az idő. Meghívom a románt augusztusra: a Nyári Egyetemünk tartamára. Akkor lesz itt látni és hallani való. Nem igen ígérkezik. Búcsúzik.

- Csak ez a fal ne volna köztünk! - kiáltom, az ablakom párkányát verve ököllel. Trianon. Trianon!

Ezt megérti a román. És sunyítva távozik. (...)

*

Bohuss Rózsa üdvözöl Parád-fürdőről. Megragadtam az alkalmat: levélben megírtam neki, hogy nem vagyunk egymáshoz illők. A házasságunkból már nem lesz semmi. Beteg vagyok. Öreg vagyok.

Úgy hallgat azóta, mint hal a vízben.

*

Augusztus elején két előadást tartottam a 10 éves debreceni Nyári Egyetemen. Soha még ilyen kedves közönségem nem volt. Vagy kétszáz fiatal lány, színes nyári ruhában, egyik szebb, mint a másik. Fehér hajú, piros arcú matrónák. Komoly öreg urak. Erdélyi, kolozsvári magyarok. Nem hiába: a magyar rokokó volt előadásom tárgya, de oly színes, oly pillangóröpteszerű, oly bájos volt az egész, hogy életem legszebb napjai közé számítom ezt a két napot. Soha ilyen jól, ilyen biztosan nem éreztem magamat közönség előtt. Az Egyetem XIII-as előadóterme maga is kedves, világos terem. A napfény festette alá minden szavamat. Jól beszélhettem, mert mind a két előadáson "nyílt színi tapsokat" arattam. A végén pedig úgy záporozott a tetszés, úgy verték össze első kis patáikat a lányok, hogy majd közéjük szaladtam. Napok múlva, hetek múlva is hallottam, amint a mellettem elmenők (bizonyosan hallgatóim) tüntetőleg forogtak utánam ezzel a kritikával: "Ez beszélt a legszebben." Az előadás közben, láttam: egy kis lány felugrott izgatott jókedvében a padból, s nem tudva hova lenni örömében, a levegőbe kiáltotta - én is hallottam! -: nahát, ez nagyszerű ember! roppant érdekes! Ez és a társai indították a nyílt színi tapsokat. Az előadásom legvégén ezt mondtam: "Szeressék Csokonait, nagy költő! Él. Mert hol lesz már az a nagy magyar író, az a világhírű, aki hat hengeres Alfa-Rómeó autóján dorombol Bécs és Berlin aszfaltján, - vagy az a másik, aki kegyelmes címet hord és a Hűvösvölgyben lakik pompás villájában, amelyet egy antihitlerista cég épített neki - hol lesznek ezek, mikor Csokonairól még mindig ragyogó előadásokat tartanak az én dédunokáim az önök dédunokáinak! - Na most: egy drága, fehér hajú matróna fölemeli erre a jobb karját és meghatottan ezt mondja: "Adja Isten, hogy úgy legyen!" Hát nem angyali? (...) Szép napok voltak ezek.

*

Ebben az időben, július, augusztus 38 fokos meleg napjaiban, fordítgatjuk Eminescu verseit egy Mata János nevű furcsa hosszú fiatalemberrel, aki nagyszerűen tud románul, már román középiskolát járt Erdélyben a háború után; 28 éves, dadog és zsidólányt vett feleségül; van egy hároméves kis fia, aki már is undorodik az emberektől, dekadens poétát sejtek benne. - Alig 50 nap alatt lefordítottuk Eminovics Mihály (orosz eredetű!) 104 versét; nagyon szépek, nagyon bájosak vannak közöttük. Néha mintha Tóth Árpádot hallanám a képei mögött; néha Vörösmarty jut eszembe róla, néha Petőfi. Igazi költő. Egyetlen rokonszenves ember a románok közt. A fantáziáját szeretem, és némely versén elomló gráciáját. Édes szavú költő. Hogy szereti a természetet és hogy látja! Már 16 éves korából pompás versei vannak. 39 évet élt. Az utolsó négy évét már őrülten. A román nép szelleméből csak babonássága szűrődött be költészetébe; van egy pár hátborzongató, vad-romantikus elbeszélő, leíró verse. (Angyal és démon. Boszorkányok.) Jól ismerte a szocialista-kommunista eszméket. (Császár és proletár.) Remek népmeséket írt. (Calin, Hajnalcsillag.) Pompás 5 szatírája van. De legszebbek hamvas dalai. Bájos lélek, noha lues rágta az agyát és paralízisben halt meg. Mint Ady. Még az ind filozófia is hatott rá, az 1860-as években. - Nagy gyönyörűség volt vele foglalkoznom. De, akik hallottak fordító munkámról: savanyú arccal és gyanús szájfintorítással hökkennek vissza - hogy lehet egy piszok románnal elrondítani napjaimat?

- Ezért az egyért elnézem a többi arcátlanságát. Eminescu megadja nekik Romlott ifjúság versében. Tessék elolvasni: a román fiatal urakról szól.

*

Nagyon jó ötletem támadt: a székely balladákat dramatizálom. Csaknem valamennyit színpadra lehetne vinni, olyan jó drámai mag lappang bennünk. Eddig csak Fehér Annát (Gárdonyi) és Kőmíves Kelemennét (Ábrahám Ernő, s többen) vitték színpadra. Én a nyáron kettőt szélesítettem színdarabbá: a páratlan szenvedélyű Barcsait és a nagyon népies szépségű Haláltáncot.[5] Azt hiszem, nem fognak megbukni a magyar színpadon. Csak még egy harmadikat, vígat kell írnom hozzájuk. (Pálbeli Szép Antal?)[6] Három egyfelvonásost. Így szeretnék velük síkra szállni.

*

Augusztus 25-én meghalt Baltazár Dezső.

Markáns egyénisége úgy hozzátartozott Debrecenhez, mint a Nagytemplom vagy az öreg Kollégium. Igazságimádó ember volt, mindig az elnyomottak vagy gyöngék pártján állott. Engemet is megmentett egy sajtópörtől és következményeitől, mikor Pokol verseskönyvemet megtámadta az államügyészség. Szeretett volna közelebb vonni magához, de későn ismertünk egymásra. Nagyon szerette a verseimet; őmaga szokta felolvasgatni családjának vasárnapi ebédek után. Különösen a Parasztok a világháborúban tetszett neki. Gyönyörű, cédrus-ember volt; a hangja kisebbszerű mennydörgés. Bizalmas társaságban jóízű, kedves magyar, humoros, az életet szerető. Olyan tekintélye volt ebben a kis országban, hogy szinte a Napot is meg tudta volna állítani az égen. Hogy féltette a magyar kálvinizmust! Milyen büszke volt magyar vallására! Hajthatatlan nyakassága szinte már érdessé barázdálta papi alakját. Ha katolikusnak születik!...azóta kereszt van a Nagytemplom tornyán. - Mikor Szabó László, a Pesti Napló csillagos cikk-írója a Kollégiumban előadást tartott a katolicizmusról, a Reform Társaság[7] ülésén, Baltazár ott ült az első sorban, szemben az előadóval. Szabó László, ez a szellemes, őszinte, s amellett finoman huncutkodó ember, Baltazárra szegezve szemét, mintha neki adresszálná a mondandókat, ezt ejtette ki a száján: "Aki a pápába belemar: belehal." Baltazár felmordult rá, mint a nyugtában megháborított oroszlán: "Nem a pápával van nekünk bajunk, hanem a jezsuitákkal." Szabó László elmosolyodott, s a jezsuitákról mondott valami jót. - Baltazár ősei francia bevándorlók voltak. De nem volt nála cívisszeretőbb magyar úr az országban. A debreceni gazdákat maga köré gyűjtötte, s maga is cívis volt köztük. Sajátságos: az utolsó napokig nem hitte, hogy meg kell halnia. Egyszer kiáltott fel a klinikán elkeseredetten: "Ne engedjenek elpusztulni, hiszen még annyi mindent kellene elvégeznem!" - Akárki jön utána püspöknek: borzasztó esés következik a tiszántúli kálvinista egyházkerület életében.

*

Szeptember elején, vasárnap délután, állok a Nagyerdő bejáratánál, nézem a Stadionból özönlő tömeget. Futballmeccs volt, onnan jönnek, gyalogos és biciklis civil-ezredek. Elbámészkodásomban észre sem veszem, hogy valaki elébem áll; csak a szavára rezzenek össze:

- Mondja író úr, melyik könyvét ajánlja, hogy olvassam?

Ránézek. Egy alacsony, szemüveges fiatal lány, olyan diákkisasszony - forma.

- De hát...tulajdonképpen, kihez van szerencsém?

Mosolyog:

- Gulyás István tanárnak vagyok a legkisebbik lánya. (Mondja a keresztnevét is, elfelejtettem)[8]

Gulyás István tanárom volt a ref. Kollégiumban, magyarból ő érettségiztetett 1900-ban.

Ez hát az ő legkisebbik lánya.

Örömmel rázom meg a kezét. Eddig nem ismertem a család legkisebb hajtását. A többieket igen. Bátyja Gulyás Pali költő, nénje: Juhász Gézáné, költő-feleség.

Az ifjú hölgy beszél, beszél.

Leszólja a bátyját: senki nem bírja, még a felesége sem. Ez az a 47 kilós lírikus, akiről Németh László is ír valahol. Leszólja sógorát, Juhász Gézát: nem ép eszű ember... (ah!).... azután kijavítja: nem olyan ember, akiről azt lehetne mondani: jó, egészséges esze van. Elmondja, anélkül hogy kérdezném: egy fiúhoz megy most éppen, bizonyos lángészjelölthöz, Vajda Endre bölcsészethallgatóhoz;[9] ez az egyetlen ember a földön, akivel szóba áll.

- Hát én? - mutatok magamra. Hiszen velem is szóban áll.

Nevet. Na persze, Oláh Gábor.

Azután petyeg tovább. Sejteti, hogy a fiúhoz szerelemügyben indult.

- Most megyek legelőszőr fiúhoz. Úgy félek.

Egy szót sem hiszek neki. Érdekessé akarja tenni magát, azért hazudik ily simán és melegen.

Megkérdezi újra:

- Melyik könyvét ajánlja, hogy olvassam?

- Az Istenek alkonyatát. Keletiek nyugaton. A táltosfiút. És majd, azt amelyik most szeptemberben jelenik meg: A Pesszimistát.

Ezt mintha megjegyezné magának.

Azután vár, vár, néz reám kérdő szemmel. Valamit akarhatott tőlem, de az aligha könyvcím lett volna.

Mikor látta, hogy nem csatlakozom mellé, s nem igen óhajtom b. társaságát tovább élvezni: halkan köszön és eltűnik. Én bizony nem néztem utána, ellenkezőleg. Így azután nem tudom: csakugyan az Egyetemre ment-e randevúra, vagy máshová. - Fausti jelenet, fonákjára fordítva: Margit találkozik Fausttal, de Henrik nem kíséri el őnagyságát. - Eh, most jönnének már a nőstények, mikor...

*

Szeptemberre két könyvem jelent meg. A Pesszimistát magam adtam ki, 500 példányban nyomattam. Arra ügyeltem, hogy mindenfajta műfaj legyen benne: költői elbeszélés, lírai versek, drámák. Barcsait és a Haláltáncot itt adtam ki.

*

A legszebb formák között haldoklom.

Nincs türelmem, hogy gyógyíttassam magamat. A cukorbetegek gyalázatos, hosszas piszmogása, magukkal bíbelődése: nem az én robbanó természetemhez illő. A nyáron remek dinnyék, körték, almák, őszibarackok mosolyogtak rám az utcák kirakataiból: minden napra vásároltam magamnak egy csomót, s megettem. Persze, csontvázra soványodtam tőle.

Az iskolánk is éppen most nyomta rám a legnagyobb terhet. Az "új rendszer" kétszerannyi munkát követel a boldogtalan középiskolai lélekfűrészelőtől, mint a háború előtt. A fizetésünk pedig felényi. Új igazgatónk, a kis hörcsög Ur Márton, mint a cirkuszi "lóidomár", pattogtatja hosszú, pedagógiai ostorát, s ugyancsak a farkunk alá csíp vele. Ugranak is az újonnan szerződtetett, még be nem tört lovak, hatalmas gáztömböket lövellve testük vészkijáratán. A levegő büdös; mint mindenütt, ahol a drill[10] ragyogtatja hideg ezüst vagy acélfényét - drótostorát.

Negyvenhat kis csacsit adtak a kezem alá; gyúrom őket, mint a kenyérsütő asszony a nyers tésztát. Soha nem tanítottam eddig I. osztályosokat, most ezt is meg kellett kóstolnom, az osztályfőnökséggel együtt. Inkább lennék indián főnök, vagy bankfőnök, mint osztályfőnök. De hát nem szabad meghalnom anélkül, hogy minden marhaságot meg ne próbáltam volna.

De csüngő orrú tanártársaimnak azért én vagyok a bohóca. Legyünk vidámak még a sírunk szélén is. A világ kezd elszomorodni. Ebben a leszálló éjszakában jót tesznek a fényhintő csillagok.

Igazgatóm megbízott: tartsak valamiről előadást az első szülői értekezleten. Ezt a témát választottam: A jókedv.

*

Október 27-én csakugyan megtartottuk az első osztály első szülői értekezletét, s felolvastam A jókedv mint pedagógiai tényező című előadásomat. A szülők odaadóan hallgatták, s nagyokat bólintottak egy-egy nekik tetsző mondatára. Tanártársaim észrevehető ámulattal fogadták, s még azok is gratuláltak, akiket kigúnyoltam benne. Ez már csakugyan objektív hatás. Az igazgatónk, a kis Lajos-Fülöp-szakállas és Caesar-kopasz-koponyás kis lóidomító Ur Marcink, kapta-fogta: a felsőbb osztályosok szüleivel tartott folytatólagos konferencián az én témámat teregette az anyák és apák elé, hivatkozva főforrására. A kis I. osztályos anyák megrohantak, ezerféle kérdést szegeztek kabátomnak kis magzatukat illetően. Mindenkinek mondtam nyájasat vagy szépet, mindenikre derítettem egy-egy mosolygós képet. Valamennyit megnevettettem, azokat legjobban, akiknek szekundára áll a fiacskájuk. Hanem bakot is lőttem: a sok szegény sorsú mamák, nagyságos asszonyok közt Juhászné ezredesné őméltóságával is összekerültem, s a sablonos "nagyságos asszonyom"-mal szólongattam "méltóságos asszonyom" helyett. Nem vettem észre a tévedést. Ő nem szólt, csak hallgatagon eltűnt mellőlem. Fia rossz tanuló, VIII. osztályos létére a Himnuszt és a Szózatot sem tudja. Már pedig egy ezredes fia csak nem lehet korlátolt tehetség! Az volna a furcsa. Katonáknál csak őrmesterektől lefelé állhat elő butaság a katonafiak között; őrmestertől fölfelé: minden tiszt fia lángészjelölt. Gondolom: miket mondhatott reám magában Juhász ezredesné Őméltósága! Legközelebb kegyelmes asszonynak címezem, hadd engesztelődjék meg. Jaj Istenem, mindenünk elveszett, de a rangjaink és a címeink hiánytalanul fityegnek rajtunk. - Igaza van annak a nálunk járt finn tanárnak: Magyarországon roppant vigyázni kell, hogy meg ne sértsünk valakit, mert a rangoknak és címeknek oly óriás a skálájuk, hogy csak a bennszülöttek igazodnak el; a külföldi minden percben a tyúkszemére hághat valakinek.

Ez is mutatja, milyen elmaradott kis buta nép a magyar.

*

Egy büszkeségem van: nem adtam oda írói tehetségemet a hírlapírás Molochjának. Jót írtam, rosszat írtam, mindegy: csak azt írtam, amihez kedvem volt, ami érdekelt vagy izgatott. Még folyóiratom sem volt, hogy néhány szög alatt megtörje felfogásomat, tehetségemet. Ez ám nem kismiska. Ebben a században alig van valamire való magyar író, aki ezt elmondhatná magáról.

Most, hogy Kosztolányi Dezső meghalt, jutott ez eszembe. Szegény Kosztolányi: mennyi szecskát összevágott a Hétnek, a Budapesti Naplónak, a Pesti Naplónak, a Pesti Hírlapnak, míg a hét egy napján a maga szíve szerint is szólhatott. Nagyon színeváltó embernek ismertem már fiatal korában, sokszor fordított köpönyeget a pénzért.

Érdekes: míg élt, mindig kálvinistának tudtam. Most, hogy meghalt, derült ki: katolikus volt.

Melyik munkája éli túl? - Nem lehet tudni. Talán "A szegény kis gyermek panaszai"-nak néhány darabja.

Nagy költő volt?

Nem lehet mondani. Se nagy nem volt, se kicsi. Finom léleknek mondanám, verseiben is a finomság a legtöbbet érő. Középszerű művésznek tartottam mindig. Most, a halála fölvert szenzációjában, a Pesti Napló csillagos cikkírója - Szabó László - azt írja róla: "Korunknak énszerintem legelső magyar költője."[11] De körülbelül ezt írta Tóth Árpádról is, mikor meghalt. Körülbelül ezt írja Babits Mihályról is, majd ha meghal. Most még él Babits. Élek én is. Költőnek mind a ketten vagyunk olyan, mint Kosztolányi. Ahogy elolvastam róla nemrégen írt írói arcképemet,[12] úgy éreztem: ez tartja fenn lelki mivoltát töretlenül. Persze, a munkái mellett. Ilyen igazat, ilyen szépet nem írtak róla életében. (...)

*

Az új iskolai rend megkétszerezi tanári lekötöttségemet, s idegesen számítgatom: mennyi "irodalmi" időt vesztettem és vesztek. Azonban, átnézve 1936-i termésemet: nem zúgolódhatom. Dolgozom rendíthetetlenül és jókedvvel. Mennél nagyobb a visszaszorított erő, annál vehemensebb a kirobbanása.

De azért alig vártam a karácsonyi vakációt. Hozzá még 18 nap! Emberemlékezetem óta nem volt ilyen nagy évvégi szünetünk.

Utat engedek az összegyülekezett anyagnak és ömlenek a versek, mint az orgoványi forrás.

Két hét sem telik bele, megírok két nagyobb elbeszélő verset; A zengő kastély c. tündérmesémet, és az Összeesküvők humoros adomáját.[13] (Ezt a témát saját magamtól csíptem: a Szolgák ura, urak szolgája c. regényemből való, Gerenda Márton, Toronyi Tamás és Vastagh Balázs esete. Az egész a magam találmánya.) Valószínű, új verseskönyvem bevezető versei lesznek. Ezután, ami verseskönyvet még kiadok, olyan hármas tagozódású lesz mind, mint A pesszimista: elül elbeszélő versek, középen líraiak, végül dráma. Szerintem az a költő, akinek mind a háromra van hangja.

*

Iskolánkban az I. osztálynak vagyok osztályfője. 49 kis kölyköm van, egyik furcsább, mint a másik. Magyart, latint és általános műveltséget tanítok nekik. Elmondják minden bajukat, s én minden szakadásra találok foltot. Zöldek még a kis mulya emberek, de annál érdekesebbek.

Van köztük egy Kolbe Béla nevű, kis alacsony fiú. Igen jól tud órák előtt rendet tartani. Ellenben igen kevés érzéke van a latin nyelvhez. Novemberi intéskor rovó-cédulát küldtem az apjának. De Kolbe úr felbontatlanul küldte vissza a hivatalos levelet. Ur Márton igazgató dühöng, úgy is mint igazgató, úgyis mint Úr. Félórás prédikációt tart egyik órámon a kis Kolbe fiúnak. (Nem tud röviden beszélni, szegény.) A fiú édesanyja feljön hozzám, sündörög, színeskedik, dorombol, mint egy öreg cica, igen élénken kérdezgeti: hol lakom. Nem tudom mire vélni. Leintem: csak az iskolában fogadok szülőket. De így, de úgy. Motyog, fülembe súg valamit mintha felajánlana, de nem értem mit - captatio benevolentiae[14] ...Tokaji bor...ilyesmit értek. Ott hagyom. Minek néz ez az asszony engemet? - Hát kérem, Szilveszter-nap reggelén kis bricska áll meg az ablakom alatt; egy fiatal katona bekopog, a tanítványom unokabátyja - egy kis újévi malacot hozna Oláh tanár úrnak. Csak nem ette meg a fene... De igen, ott van a kocsiban, hozom... Be ne merje hozni, förmedek rá, mert megvesztegetési kísérletnek veszem és följelentem. - Tessék beszélni mégis Kolbénéval, mondja.

S kimegy a bricskához, tárgyal a kocsin ülő asszonnyal, de az úgy látszik nem mer színem elé kerülni. Rövid tárgyalás után a katona is felül és búsan elhajtatnak észak felé.

Milyen furcsa nép a magyar!

Ezek még mindig 1847 táján élnek.

Újévi malaccal akarják kirántani latin szekundájából az ó évi kis malacot, Kolbe Béla gimnazistát. Régen hat ökörbe került egy ökre a magyar gazdának.

[1] Mj.: Oláh 1936.

[2] Lásd a 224. sz. jegyzetet.

[3] Goga Octavian (1881-1938): román költő, műfordító.

[4] Lásd a III. kötet 251. sz. jegyzetét.

[5] Mind a kettő mj.: Oláh 1937.

[6] Nem készült el.

[7] 1912-ben alakult, függetlenségi és reformeszméket célul tűző politikai társaság. Az I. vh. idején felfüggesztette tevékenységét, s csak 1932-ben hívták újra össze a társaság közgyűlését. 1933-ban Juhász Nagy Sándor is bekerült az elnökségbe, 1936-38 között pedig a társaság elnöke volt.

[8] Gulyás Jolán később Dr. Lükő Gáborné. Bábu.

[9] Vajda Endre (1914-1987): író, műfordító, költő.

[10] Vakfegyelem.

[11] "...korunk én szerintem legelső magyar költője, A szegény kisgyermek panaszai költője, a magyar nyelv legnagyobb művésze." (A szegény kisgyermek. Pesti Napló 1936. november 5.)

[12] Kosztolányi Dezső költészete. Oláh 1932. - Kosztolányi a könyv megjelenésekor reagált Oláh írására: "Most vettem meg a könyvét, s most olvastam el rólam szóló tanulmányát. Bírálatán, kifogásain keresztül is éreztem, hogy mély érdeklődéssel foglalkozott költészetemmel. Az érdeklődés: szeretet. Ez pedig megtisztelő. Köszönöm figyelmét. Rég elröpült, közös diákéveinkre gondoltam, mikor olvastam." (Kosztolányi Dezső O. G.-hoz, 1932. dec. 19. - DIM)

[13] Mj.: Oláh 1941.

[14] Jóakarat felkeltése, hallgatóság megnyerése.

VISSZA A CÍMLAPRA