1918

A Virradat c. lap volt az első magyar köztársasági lap még a monarchia korában. Sok baja is volt a háborús cenzúrával. Ebben közöltük Deák György c. regényemet, amelyet még 1915. elején írtam, s eladtam Csáthy kiadómnak, de a debreceni főügyész megtiltotta megjelenését. 1918-ig, három évig kellett várnunk, közben az irgalmatlan cenzor is jobb létre szenderült, s Deák György uram kemény léptekkel vonult be az irodalom köztársaságába. A hősét édesapámról mintáztam, azért olyan tökéletes. A regény, még folytatásos közlése közben, megtetszett az Athenaeumnak, s ígért érte 3000 koronát. Csáthynak azonban már eladtam 1915-ben - 300-ért! Ennek a derék kis embernek a jószívűsége mentett ki a csávából, s tette lehetővé, hogy az ő szerződését megsemmisítettük és én eladhattam második regényemet 3000 koronáért. Ez volt az első becsületes honoráriumom. Sámsonért 100 koronát adtak Franklinék, a Szegény magyarokat 600-ért vesztegettem. Az Athenaeumnak ez a föllépése megijesztette a kis Csáthyt is, mert kijelentettem, hogy ezen a fokon alul nem adom ezután egy könyvemet sem. A példa vonz és visz. Csáthy már 2000 koronáért vette meg a Szegény magyarok II. kiadásának a jogát.

1918. tavaszán két új könyvem jelent meg. Laura fátyola c. verseskötetem (600 korona honorárium) nem tett nagyobb hatást, azt mondják: visszatértem régi konzervatív hangomhoz, csak a formában emelkedtem magasabbra.[1] Balgatag szerelem c. elbeszélés kötetem szerintem is jelentéktelen munka, szétszórt prózai dolgaimat szedtem össze benne a Csáthy kívánságaira, adott érte 600 koronát, pedig 200-at sem ér. Meg is rótt egyik-másik kritika, miért nem tartom tiszteletben saját tehetségemet, s miért nem vigyázok írói fejlődésem fokozatos emelkedésére.[2] Sebaj. Document humaine.[3] Emberi mivoltomra, nagy betegségemre vet világot ennek a kötetnek néhány novellája, ennyiben érdekes, ha nem is értékes. Csáthy kiadó különben hamarosan két kiadást rendezett belőle, s hatalmas reklámot csapott neki.

1918. nyarán, július-augusztus meleg napjaiban, írtam meg Lázár feltámadása című regényemet.[4] Ezt magam is bámultam, mert ugyanennek az évnek a tavaszán készültem el, jórészt, Két testvér c. regényemmel. A Két testvért félévnél tovább rajzolgattam, esztergályoztam, nagy gonddal, s elég komoly művészettel. A témája régen kisért, már Az embernek fia c. drámámban fölbukkan, később költői elbeszélésnek akartam megírni, míg végül prózai regény nem lett belőle. Szerettem volna leközöltetni a Virradat-ban, de a szerkesztő nem merte, témája nagyon is merész, s talán antimorális. Na jó. Belenyugodtam. Pesten kéziratban olvasták az írók, hatása nagy volt. Híre kerekedett. Annyira, hogy a kis Csáthy látatlanban megígért érette 2000 koronát. Eladtam neki.

Fábry Irma nagyon hívott, nyári vakációra föl a Kárpátokba, de nem mentem, mert egy regényt kellett megírnom, hogy kenyerem lehessen. Tanári fizetésem 380 kor. havonta, s az élelmem 700 koronába fáj havonként! Tehát legkevesebb új 380 koronát kell keresnem, hogy lakásomat fizethessem és valami rongyot vegyek magamra. Szörnyű ez a szakadatlan szegénység! Csodálom, hogy van még valamennyi önbizalmam. - Regényíróvá lettem tehát, a történelmi materializmus törvénye szerint, t.i. hogy megélhessek. Vajon, ha gondatlan úrnak születek: mi lett volna belőlem? Világreformátor, vagy világbolondja.

Az fáj, hogy még a szerelmet is csak úgy kegyelemből csöppentik rám a hatalmak. Ilyen visszavonultan még egy karthausi sem él manapság. És én lírai költőnek születtem! Micsoda galád és bizarr tréfája a sorsnak.(...)

*

Apologia.

Kosztolányi Dezső barátom a Pesti Napló ez évi valamelyik számában, még a forradalom előtt jóval, egy tárcacikkben foglalkozott Laura fátyola verseskötetemmel, s azt mondta rólam, hogy "élő anakronizmus " vagyok.[5] Nem tudom, honnan következteti ezt Kosztolányi: ebből az egy kötetemből, vagy egész írói, költői munkásságomból? Úgy látszik, nem ismer engemet, vagy félreismer. Korántsem akarom a nagy Ady Endrétől elperelni a forradalmi költő címet, de azt ki tudom mutatni, hogy az én költészetemben még hamarabb fölvillant egy eljövő nagy átújulás gondolata, egy magyar forradalom előre megsejtése, mint az övében. 1907-ben írtam Gondolatok felhőfutása c. rímtelen, időmértékes sorokban, strófátlan szabadsággal rohanó hosszú versemet, amelyben Jeremiás bús próféta-lelkével jósolom meg a felénk láthatatlanul közelgő Thanatost, a nemzethalált, amiért nagyon kikacagtak és gúnyoltak debreceni ismerőseim; "minek félreverni a harangot, hiszen nincs tűz!" Pedig már én akkor éreztem. Ugyancsak a Gondolatok felhőfutásában van az a híres hely (III. részben), amelyet most magam is csodálok, ahol az 1914-ben kitört világháborúnak csaknem teljes képe rémlik föl vízióképpen: "Megmozdul a világ; emberhullámokat hánytorgat a föld, kik hangyarajokként torlódnak előre. S fölrémlik fantomképed az égig: rémséges Háború!" Ezután Angliának, Németországnak, Franciaországnak, Oroszországnak, Romániának és Magyarországnak s Ausztriának a háborújáról szólok, legsötétebb pesszimizmussal a magunk sorsát illetőleg: "A halál nyugatról lappangva közelget, Bécs kitárt kapuján most gördül szekere..."Hát nem így volt? Nem Bécsért hullott el drága ifjúságunk, s lettünk félhalottak? - Ugyancsak ennek a kötetnek (1909 jelent meg) több kisebb versében határozott képekben lobban fel valami nagy, jövő háborúságnak a réme; így az Angelosz vagyok c.-ben: "Azt álmodtam egy csodás éjjel: vagy meghalunk, vagy most születünk meg." Nagyon is igaz; meghaltunk, mint monarchia, újra születtünk, mint magyar köztársaság." Valami lesz, mert az időnek csikorgó sarka mostan fordul, most lesz a világ mámorosabb vagy vértől, vagy pirosló bortúl." Négy évig piros embervér volt a vén Európa vörös bora. - A század fiatal c. kis versemben újra egy világháború képe rémlik: "Szűk lesz minden országhatár, Dél nekimegy Észak havának, Kelet Nyugat kapuján dönget, a népek véres táncot járnak." Nem így volt? "Égre sötétlik munkás kar-ezer. Különös szelek fújnak." Még most is látni azt az égreemelt munkáskarezert; még most is fúj ez a különös szél, amely trónokat dönt fel és koronákat röpít. - A Nemzetek fölvonulásában egy nagyszerű népszemle van megsejtve "világharcok előnapján", az angol, a francia, a német, az olasz: mutathat föl valami nagyszerűt, amit maga alkotott, s ami jövendő létének biztosítéka; a magyar? - az undok Bécset cipeli vállán; ez az ő legnagyobb nemzeti ténye. Nem így volt? - Isten az én paizsom c. versemben, talán méltatlanul, én is szellemi vezérnek éreztem magamat a nagy megújulás csatájában, s ezt mertem írni: "Visszük a balsors vert magyarját világháboruk viharában."

Az élet lobogója alatt (1908.) c. verseskötetemben a nagy szociális forradalom hajnalát és diadalának eljöttét két vers énekli. A vörös zászlósok: "Bevonták a nagy béke-fehér zászlót, vörös lobog országok ormain. Helyet akar víg dúsak asztalánál az örök üldözött Kain. "Ebben a munka jogát és győzelmét vallom kapocsnak, mely engem is hozzáfűz a vörös zászlósok nagy seregéhez. Másik vers: a Lovak forradalma, amelyet még Párizsban írtam, az igavonó állatok hazájában, ez a vers: a szocializmus világforradalmának szimbólumba takart előre-érzése. - Sokan lehurrogtak Fekete igék c. versemért, amelyben a magyarság halálos sorsát, hirdetem és rettegem egy föltétlenül eljövő nagy katasztrófában; pásztoraink, vagyis Cézárjaink vágatnak le bennünket a népek vágóhídján. Nem ilyen volt? 1914,1915,1916,1917,1918 rá a felelet. - Ugyanez a gondolat még sötétebb hangon szólal meg a Halálnak halálával versemben: "Kelet kivert, megöl nyugat.... Végignézem, hogy hull, hogy dől temetetlen sarjúrendbe a magyarság, a magyarság gőgös rendje." Nem így volt? - A Megölt ország tragikus értelmét éppen a mai napokban igazolják az idők; Magyarországot ravatalra terítették, s az "örökösök" (román, szerb, horvát, cseh, német, óh mennyin vannak!) még a takaróját is lelopják, lehúzzák róla, gyászköntösét lefejtik és szétosztják, sőt még a koporsóját is elemelik. Nem így van? De igen. -

Istenek alkonyata (1909.) c. verseskönyvemben untalanul fölbukkan két gondolat, a győzelmes magyar forradalom két vezérgondolata: El Ausztriától, hogy független nemzetté legyünk, - ez az egyik; a szocializmus vörös forradalmának népeket fölemelő és megmentő diadala, - ez a másik. Napóleon szava, El Ausztriától!, A harag napja c. verseim a magyar nemzet függetlenségének, sőt az utolsó: köztársasággá emelkedésének előre sejtése. "Hej, amikor egy sápadt ember néz Buda felé rémült szemmel, s egy fantomot lát, aki már se nem császár, se nem király!" Ezt akkor lehetetlen volt nyíltabban kimondani; de most azt hiszem mindenki jól érti: ki az a sápadt ember, s ki az a fantom. - A szocializmus forradalmát és diadalát hirdeti: A játék vége, meglehetős véres színben; hála isten: nálunk vértelenül fordult meg a nagy kerék. A Zászlószentelés a kis emberek, a letaposott lelkek nagyszerű revolúciójára bont lobogót. A nép, Egy különös tenger: mind a kettő a Nép roppant hatalmát magasztalja és érzékelteti. A Napfordulás korszaka a munkásság csatasorba állásáról énekel, amely egy forradalomban fog diadalt aratni: "Milliók sorvadoznak rabigában, arany trónján kacag az Uralom; egy óriás bölcsőt renget a föld, benne sír a gyermek Forradalom." Akkor még gyermek volt, ma már óriás ifjú, aki új országokat tart a vállán. - A nagyszerű tükör pedig a szociális megújhodás nyomán felviruló boldog és szabad jövendőt vetíti előre, amikor "Ország megérti az országot, nincsen gazdag, nincsen szegény, együtt hajózunk és kötünk ki a boldogok szent szigetén."

Ebben a kötetben Rossz istenek alkonyata címen egy hosszú, szabad formájú költemény egész állami és társadalmi életünk átújulásáról szól, tehát megint: a Forradalomról. A hit, az osztályszervezet, a monarchák, a társadalom forradalma mellett szó van a Katonaság revolúciójáról is, amikor: "a visszafelé sújtások gyönyörű napján a bárd a bárdforgatónak nyakába merül." Hát nem így volt 1918. október 31-én? - A forradalmak nagy megnemesítő hatalmáról ezt írom: "Az örök haladás meredek lépcsőjén most lépjük a leggyönyörűbb fokot, most harcoljuk a mindenkiért való nagy szeretet harcát. Testvérnek esküszik az egész világ, vérrokonságunk: a közös nyomorúság; a Világszeretet nagy himnusza zeng, a Világfelszabadulás piros zászlója röpköd hajnal iránt." - Hát nem így érzi ezt ma minden nemes lélek?

Újra megkérdezem Kosztolányi Dezső barátomtól, ismerte ezeket a verseimet, mikor leírta nevem mellé azt az elhantoló szót: "élő anakronizmus"? Olyan gondolatoknak vagyok az énekese, hirdetője, amelyek el nem avulnak, míg a Föld csillagon emberek és nemzetek élnek. S így, ha minden anakronizmus: csakugyan élő, még pedig örökké élő anakronizmus! 1918. nov. 23. (...)[6]

*

A köztársaságtól megmámorosodott tömeg a szabad mozgásban és szabad szólásban tombolja ki magát. Soha Magyarországon nem volt még annyi gyűlés, nem reszelte a levegőt annyi vad szónoklat, mint 1918. november 1-től pár hónapig. Minden érdekcsoport testületet alkot, mindenki jó helyet akar kaparintani az új világban. Sokan azt kiabálják: "ez a második honfoglalás!" Csak azután bele ne szakadjon a madzag. Ezer és ezer sötét, félsötét vagy félvilágos agy termeli itt Debrecenben is a délibábosabbnál délibábosabb eszméket; minden nagyreményű magyar egy-egy eszmegyár. Vannak, akik Jugoszláviával akarnak egyesülni szabad unióban; vannak, akik most is a levert Németországban látják az erős szövetségest, akit Ausztrián keresztül is meg kell szerezni; vannak, akik Lengyelország felé tekintgetnek; vannak olasz-barátok, orosz-barátok, sőt a Romániával szövetkezés gondolata is föl-fölbukkan; még a megutált csehek kultúrájának is jut egy-egy hízelgő szó. De mindez mi a Rostkowicz Arthúr nevű hírlapíró hallatlan tervéhez? Bolha az elefánthoz. Mert Arthúr, a lengyel herceg, (akit a Szegény magyarok Levinszky újságírójában énekeltem meg) egyenesen Amerikával, igen: AMERIKÁ-val akar bennünket összecsatolni. Írt is egy röpiratot, amelyben gyermekes ravaszsággal okolja meg: milyen rettenetes élet-érdeke az Uniónak a szegény kis Magyarországgal való szövetkezés! Debrecen a Holdban! Nem hangzik olyan meseszerűen, mint ez a magyar-amerikai perszonálunió. Pedig nem is új ez a gondolat: már a nagy Zrínyi Brazíliába akarta kitelepíteni az Európában mindenkitől összemart kis magyarságot. Nagy szellemek találkoznak - Rostkowicz Arthur egyenes tovább álmodója a nagy Zrínyi ötletének. És mégsem értették meg a debreceni magyarok, különösen a szocialisták; talán éppen ez bizonyítja genialitását. Mikor az Arany Bika dísztermében elő akarta adni roppant gondolatát ez a kis újságíró: a jelenlevő vad szocialisták lehurrogták, sőt szóhoz sem engedték, szépen kitaszigálták az utcára. Szegény Arthúr, egyszer akarta megmenteni hazáját, most sem sikerült neki. Érdemes életre ez a nép? (...)

Károlyi Mihály, a designált k. elnök, minden jót ígér, de kivinni semmit sem tud. Azt hitte Magyarország, hogy az ő nevének bizonyos varázsa van az Ententenál. Semmi. Semmi. Ez nekem is fáj. Olyan bizonytalan kezd lenni a jövő, a még el sem jött jövő...

Engemet erőnek erejével be akarnak vonni a politika hajrájába, de nem lehet. Mindig undorodtam a cirkusz porondján való szerepléstől. Lovaknak és bohócoknak, tornászoknak és atléta-birkózóknak való. Én egyik sem vagyok. Ellenben fáj, kimondhatatlanul fáj, hogy a csehek északon, a románok Erdélyben, a szerbek délen - az örök birtoklás nem is nagyon takargatott pretenciójával nyomulnak mindig mélyebben és mélyebben Magyarország testébe. A székelyek ellenállnak, a tótok protestálnak, a magyarok kétségbeesnek - hiába; Károlyi azt mondja: tűrni kell, mert ha van igazságérzet Párizs és Amerika szívében, ez a megszállás nem lehet örökös. Ez is olyan délibáb-remény. Én az ilyenekben nagyon pesszimista vagyok. Ezernél több évet éltünk, tudom, hogy a nemzetek is elvénülnek, és elhalnak; ezer év annyi egy nép életében, mint száz az egyesében. Hátha a végünket járjuk? Köröskörül idegen nép, s a gyűrű mindig összébb-összébb szorul. Hátha a Herder jóslata most teljesül be véglegesen? Hátha mi vagyunk igazán az utolsó magyarok? - Borzasztó ezt elgondolni is. Hát még átérezni! Hát még átélni! Átélni a halált! A nemzet halálát túlélni és átélni az egyesnek. Irtóztató. - Sok verset írok novemberben. Majdnem mind szomorú.

Ebben a bizonytalan időben csak egy bizonyos: a szerelem. - Irma mindjobban vonzódik hozzám, úgy veszem észre: megszerettem. Én, az igazat megvallva, a zongorajátékába szerettem bele; de ma már zongorája nélkül is elvinném magammal. Nem vagyok tisztában ezzel a leánnyal. A városban, ifjú gentlemanektől azt hallottam - olyan, aki szereti a férfiakat. (...)

[1] "[P]or szállt ezekre a versekre a társtalan magyar vidéken. - írja az Élet kritikusa - (...) Oláh Gábor minden forradalmi akarat mellett is konzervatív a nyelvben, formában." (c.: Laura fátyola. Élet 1918. 20. sz. 476.) Egy másik bírálat szintén a kötet konzervativizmusát emeli ki, noha az előzővel ellentétesen, hisz örül neki, hogy Oláh megszabadult a nyugatos költői felfogástól, magatartástól és modortól: "Ő is keresztül esett a nyugatosok által importált szmokkságon: a szimbolista gyermekbetegségen! Költészetének kereke szerencséjére nem akadt meg a mocsárban, lerázta magáról a reátapadt sarat és szebb, egészségesebb és napfényesebb égi tájak felé gördült. Oláh Gábort kálvinista józansága, alföldi egészsége megóvták nyugatoskodó korában is a nagyképű homálytól, a furfangos ésszel kieszelt esztelenségektől. Ezeket nem tudta utánozni; legfeljebb Tarjagoss Illés inspirálta itt-ott; de semmi esetre sem Mallarmé lázas érthetetlensége. (...) Gyulai Pál saját fülem hallatára megdícsérte színmagyar nyelvét és csengő, pattogó verselését. Mostani könyve e téren nem jelent haladást, talán más téren sem. (...) Legszebb darabjai talán a háborús költeményei. A Németországhoz intézett hatalmas ódánál szebb irodalmi emléke a szövetséges hűségnek nálunk eddig nincsen." (Lám Frigyes: O.G.: Laura fátyola. Magyar Kultúra 1918. I. 505-507.)

[2] A Balgatag szerelem egyöntetű elutasítást váltott ki: Az Élet bírálója legfeljebb azért dicsérheti, amiért általában nem tett engedményeket a "vidék zsurnalisztikájának". "Szertelensége a jó ízlés határát súrolja, s a szuggesztív kulturáltság és az ösztönös kulturálatlanság kevés írónkban jelentkezik olyan bizarr szuverenitással, mint Oláh Gábornál." (a.j.: Balgatag szerelem. Élet 1918. 19. sz. 451.) Lám Frigyes sokkal szigorúbban ítél: "Kötetének minden egyes darabja olyan, amely a nyomdafestéket csak egyszer tűri meg, még pedig kisebb igényű vidéki lapok tárcarovatában. (Magyar Kultúra 1918. I. 559-560.) Lásd még az 5. sz. jegyzetet, Kosztolányi kritikáját.

[3] Emberi dokumentum.

[4] A regény csak 1922-ben Fekete angyal címmel jelent meg.

[5] Cikke elején Kosztolányi azon elmélkedik, hogy a háború után nem lehet már a régi módon verset írni. Akik élve maradtak, azok is "ma már csak bénult erőlködéssel emlékezhetnek vissza a múlt pazar önkultuszára". S ebbe a kontextusba helyezve beszél több verseskötetről, többek között a Laura fátyoláról. "Oláh Gábor könyvében (...) keményre kovácsolt, nehéz kálvinista nyelvét szeretem. Sokat tisztult azóta, hogy fölhagyott a magára erőszakolt új hanggal. Az ő újsága a régiségében rejlik. Ez a költő maga az eleven anakronizmus. Shakespeare-ies szonettjeiben a várvívások és lovagi tornák köréből veszi képeit, csupa patakzatos szóbőség és lendület a gongorizmus határán járó keleti képtorlódással. Kiszakítva külön-külön majdnem minden képe hatásos és jó, de az együttesben gyakran gyengítik egymást a figurák, nem simulnak az egész hangulatához." (Kosztolányi Dezső: Verseskönyvek. /Levél/. Pesti Napló 1918. április 20.) - Oláh Apologia címmel választ írt Kosztolányi e tárcájára, amely azonban nem jelent meg a Pesti Naplóban. Kosztolányi ugyanis nem engedte közölni. Oláh elküldött írása lényegében megegyezik a naplóban írtakkal: "előtte jártam nemzetemnek érzésben és gondolatban." - 1921. májusában levelet kapott Kosztolányitól. Verset kért "az első magyar irredenta könyv" számára. (Lásd a 132. sz. jegyzetet.) Kosztolányi kitért afférjukra is, amely szerinte félreértésen alapult. Az a megállapítása ugyanis, hogy Oláh Gábor költői nyelve "ódon és aranyjánosian konzervatív", annyit jelent, mintha "egy mai német költőről állítanám, hogy Goethe nyelvén ír." Nem érti Oláh méltatlankodását, főleg azt nem, hogy politikai érvekkel védekezett. (DIM)

[6] Mj.: Virradat 1918. december 5.

VISSZA A CÍMLAPRA