1905.

1905 jó kis esztendőmnek mondható, mert ekkor írtam meg a Sámson jó részét[1] (1905. január 10-én kezdtem s 1906. június 4-én végeztem be.) Ebben az évben a Biblia és Shakespeare volt vezérlő csillagom; ennek a kettős hatásnak Sámson a legjobb bizonyítéka. Ezt az óriás zsidót nagyon szerettem; az Ember szimbólumát láttam benne, különösen a nővel (Delilával és Miriammal) való viszonyában. Kifejező készségem, s fantáziám talán soha nem volt annyira erejében, mint akkor tájban. Igazán úgy éreztem, hogy Sámsonban a magyar nyelvnek ősi szépségeit vittem harcba és diadalba. Szégyenkezve vallom meg, hogy az Akadémia Nádasdy-díját szerettem volna elnyerni vele; de hála Istennek, nem sikerült. Egyik bírálóm rajongva fedezte föl benne Shakespeare hatását (ez igaz is); de a másik keményen megrótt, amiért "meghamisítottam" a Biblia szellemét. Na, ez már más kérdés. Mikor könyvalakban megjelent:[2] osztatlan tetszéssel fogadta Magyarország, sőt ami ennél jóval több: maga tekintetes Debrecen is. Én mindig legerősebb versemnek tartottam. - Írására az első gondolatot Dicsőfi József debreceni pap Sulammith c. kis füzete adta.[3]

1905. januárjában tartottunk nap-nap után próbát Csokonai-színdarabomból[4] ; kollégiumi theologusok és jogászok játszották el január 28-án az öreg Énekteremben, Csokonai halálának száz éves fordulóján. A kis diák-darabnak váratlan hatása lett. Még négyszer kellett eljátszanunk belépti díjakkal, január folyamán. A hatást növelte a régi tógák és zöld szűrforma palástok felelevenítése, a híres gerundiumok és tűzoltó lámpások felvonulása. A fiúkra pompásan illett a Csokonai korabeli egyenruha. A Kollégium romantikus múltját, a Csittvári társaságot látták megelevenülni. Az országos Csokonai-ünnep alkalmával, május 20-án újra színre került abban az ó, lovagvárszerű teremben; a legelitebb társaság hallgatta végig: Magyarország szellemi arisztokráciája, tudósok, költők. Ekkor arattam legszebb diadalomat, mert az összesereglett kiküldöttek felállva tapsoltak lámpák elébe. Boldog zavarral hajlongottam a tekintetes, nagyságos, méltóságos rendek előtt, mint szerző és rendező egy személyben.(...)

Haj, milyen rugó volt ez a diadal! Egyszerre színdarab-témák rajzottak össze a fejemben, s megtudtam volna írni egy ültömben egy háromfelvonásos játékot. De erővel be kellett dugnom a buzogó forrást, mert utolsó tanári vizsgám, a pedagógiai-filozófiai, még hátra volt, s ebben az évben le kellett zárnom. Egész napomat a kenyérkereset foglalta el; gyakorló tanár és könyvtártiszt voltam, két úr szolgája, egy fizetésért, 1600 koronáért. Csak az estékből és éjszakákból lophattam magamnak valamit. Hányféle munkát végeztem! Írtam Sámson jambusait, egy vígjátékon is pepecseltem, verseket vágtam, filozófusokba merültem le szinte megfulladásig; a pedagógia világtörténetével etettem mérhetetlen szomjú lelkemet; valami ködös filozófiai rendszeren tépelődtem, amelynek az újabban olyan hírhedt olasz "sacro egoismo" lett volna a forgató tengelye, talán Stirner hatása alatt.[5] Emellett dühös levelezésben álltam Magyarország valamennyi fiatal óriásával.[6] Lángoltam, a szó igazi értelmében. Volt egy kis szeretőm is, aki a hetedik égbe ragadott minden szombaton este. Éltem, oly intenzíven, ahogy soha még.

A nagy vakációban, ahelyett, hogy elbújtam volna valami hegyi faluba, nekigyürkőztem egy másik tiszttársammal: a derék Kiss Károly könyvtárszolgával, s megpróbáltam kitisztítani. Augias istállóját, vagyis: rendbe hozni a kollégium könyvtárát. Az egészségem egyáltalában nem volt egész, de a munkának valami vad dühe fogott el: s a cselekvés embereképpen tettem-vettem, jöttem-mentem, fúrtam-faragtam nap nap után. Ma is bámulva nézem akkori magamat, s tisztelettel emelem meg kalapomat 1905 előtt.[7]

Ferenczy Gyulánál, a könyvtár igazgatójánál laktam ekkor. Szép udvarunk volt, de nagyon sötét kis szobám. (...)

Októberben, hála Pestalozzinak, letettem utolsó tanári vizsgámat. Tarsolyomban a kutyabőr, szívemben a felszabadult ifjúság, előttem a mámorító jövő - így jöttem haza Debrecenbe. Most már eszem ágában sem volt, hogy tudományos pályámat továbbfolytassam, s letegyem a doktorátust és az egyetemi magántanári képesítőt; holott ezt várta tőlem mindenki. Eldöntöttem, hogy energiám és képességem oroszlánrészét az irodalomnak szentelem, az aktív irodalomnak. Adieu egyetemi katedra, szervusz tudós süveg, én már csak ilyen mezítlábas apostolnak szegődöm.

A sikerek napja pedig fölkelt és sütötte konok fejemet.

Október havában szereztem tanári oklevelet, október havában nyertem meg Lilla c. vígjátékommal a Zilahy Gyula ezerkoronás pályadíjának a felét. (...)

November 17-én, Csokonai születésének évfordulati napján mutatták be legelső darabomat a hatalmas debreceni színpadon. Huj, hogy drukkoltam egész nap! S mégis milyen szabályosan megbukott szegény Lilla![8] (...)

Írói hírnevem persze csiklandozta az emberek hónalját, s hívogattak társaságba, lányos házakba. Igen kedves estéket bolondoztunk át hajdani tanárom, nemes Sinka Sándor úr házánál. Az öregnek egy kis tartott lánya volt (...) Nem vettem feleségül. Pedig talán jobb lett volna. (...)

[1] Oláh így ír Juhász Gyulának a Sámson eszméjéről: "Az Én, az Egyéniség imádatra méltó kultusza ez, a művészet sokhangú nyelvén beszélve, hírdetve", ez "a nagy költemény (...) az én független költői filozófiámnak a költői kijelentése. (...) Istenek alkonya a világ! Mert minden időben támadnak nagy egyének..." (1905. aug. 2. - DIM)

[2] 1908.

[3] Dicsőfi József: Sulammith. Debrecen, 1886.

[4] Diákélet Csokonai korában. (Csokonai emlékezete.)

[5] Max Stirner német filozófus az Egyetlen és az ő tulajdona (1844) c. munkájában az individualizmus teljesen egoista felfogását hírdette. Gondolatai nagy hatással voltak Oláhra: "Azt hiszem az embert nem is a munka jelöli, amit életében kigyöngyöz magából, hanem az a kimondhatatlan kincs, amit lelke bányájában rejteget, s ami mindenkire másra elveszett - csak önmaga csodálja, önlelkének befelé fordított szemével. Nem bánom én, akármi lesz a sorsom; de azt tudom, hogy volt idő, mikor az örökkévaló Istent, mint atomaimban szétosztott megmagyarázhatatlanságot: éreztem magamban! Vajjon hányan érzik ezt? - Ime, így tanultam meg lassanként, hogy tulajdonképpen Minden: Én vagyok! Én vagyok a mindenség. Magamban látok és érzek és tudok mindent. Ha Én harmóniában vagyok: csillagosan ragyogó az ég felettem, habár mások villámosnak látják is. Az Egyéniségnek szeretnék templomot emelni és imádtatni a nem Egyéniségekkel. Szeretném, ha megtisztelnék ezt a fogalmat azzal, hogy nyelvünk betűiben nagy betűvel jelölnénk: Én." (O. G. Madai Gyulához, 1904. aug. 11. - DIM)

[6] Oláh levelezése alapján könnyen felderíthető, kiket is tekintett Magyarország fiatal óriásainak. "Melegen üdvözöl az ifjú Magyarország: Endrődi, Kosztolányi, Mohácsi, Madai, Babits, Márkus, Farkas stb." (Juhász Gyula O. G.-hoz, 1905. szept. 15. - DIM) - Endrődi Béla (1886-1956): E. Sándor fia, költő; Farkas László (? - ? ): a későbbi Táltos könyvkiadó alapítója; Márkus László (1882-1948): író rendező, kritikus; Mohácsi Jenő (1886-1944): költő, író, műfordító. - 1905 szeptemberében alapítótagnak hívták a Kosztolányi, Mohácsi Jenő és mások által szervezett Komjáthy Jenő Társaságba. Oláh örömmel fogadta a meghívást. (Kunszery Gyula: "A tűz fiai". ItK 1967. 2. 201-204.) - A kapcsolatot elsősorban Juhász Gyulán keresztül tartotta az "ifjú Magyarország" tagjaival, hisz már ekkor is a magányt szerette: "Rousseauként a magány s természet ölébe heverve / Üdvözlégy Gábor, vén szepesi remete!" (Juhász Gyula O.G.-hoz, 1904. júl. 10. - vö. Péter 1962, 84.) - Oláh szerint e fiatal írókat elsősorban magyarságuk kell, hogy összekösse: "Tudod, mit akarok én (...) Magyar lelkek barátságát! Amit már a Bokrétával megkezdtem. Ha az ildomtalan zsidóság tudja egymást támogatni, egymás hirét kürtölni: Isten-Jehova úgy segéljen: a magyar is tudja!" (O. G. Juhász Gyulához, 1905. jún. 26. előtt - DIM - vö. Péter 1962, 89.)

[7] Az 1905-ös évhez: "A debreceni nagykönyvtár, tíz esztendős por-lepte duplum állományát rendezem négy akadémistával, szivom isteni aromáját az Augias istálójabeli foglaltosságnak. Majd Schopenhauer egyént tagadó rossz filozófiáját buzgálom alá és viaskodom a nagy ércfejű Hume-val. Szomjatag lelkemet itatom az ó-szövetség zordon, de ragyogó tengerének vizéből és verem és rontom-bontom a rongy filiszteusokat Sámson oroszlánt meggyalázó öklivel. Majd a szűzi holdat bámulom távcsövön. (...) Majd bevetem magam a debreceni kisvárosi élet utcazajába és szemtelen mefisztósággal kerítem lelkemmel érzékeim számára a testesebb, ringóbb csipejű Gretcheneket. Majd odahaza Kar utcán, édesanyámnak magyarázom, hogy költői tehetségemet csak tőle örökölhettem. (...) Azután tejet és bikszádi vizet iszom, meggyet eszem! Kipányvázott bajuszomat széjjel sodorgatom. (...) Modern, I felvonásos szinművet írok, küldöm Pestre, ahol Márkus úr és Gulyás Jóska lelkendezve fogadják, s fejemre nyomják a "magyar Hauptmann" nevezet ingyen csörgősipkáját. A Thália-társaság számára sláger darab lesz - mondják ők. És ezen kívül készülök pedagógiai vizsgámra..." (O. G. Juhász Gyulához, 1905. júl. 25. - DIM) - A Thália Társaság számára írt darabról: "A huszadik századi modern életnek egyik kiáltó és rendezetlen betegségét érintem drámámban: a pénz iszonyatos hatalmát." (O. G. Juhász Gyulához, 1905. aug. 2. - DIM) "A bpesti munkások Intim Színháza elfogadta előadásra A pénz c. 1 felvonásosomat. Ha megtudom előadása napját, írok neked: rándulj le Pestre, közel van hozzád, s tapsolj Nekem." (O. G. Bodor Aladárhoz, 1907. szept. 6. - TtREK) Oláh darabja nem került színre a Tháliában, hogy az Intim Színházban bemutatták-e, nem tudni.

[8] Oláh hívta barátait az előadásra, de nem jöttek. "Gyökössyék nem mennek, fene tudja miért. Én szives örömest mennék, de nekem éppen péntek délutánra esett a már háromízben elmaradt Kiss József előadásom." (Juhász Gyula O. G.-hoz, 1905. nov. 13. - postabélyegző - DIM) - A darab fogadtatásáról: "A drámám kellemesen megbukott. Kétszer játszották - üres színház előtt. Nos ifjú! Most jósolj, ha mersz! Lesz-e belőlem magyar Hauptmann, vagy sem?" (O. G. Juhász Gyulához, 1905. december 16. - postabélyegző - PIM) - Összességében sikerületlen munkának tartja a darabot a Debreczen kritikusa is, de igéretes tehetségnek mondja Oláht. Jónak látja az első felvonást, amit a "[t]öbbszöri kihívás, a közönség lelkes hangulata, mellyel a szerzőt tapsolta" is mutatott. Külön kiemeli a darab nyelvét, mely teljesen a szerző hatalmában van. (Csürös Ferenc: Lilla. Oláh Gábor pályanyertes vígjátéka. Debreczen 1905. november 19.)