1920

Légy üdvöz, nagy ismeretlen! Ki tudja, mi rejlik benned a rettentő 1919 után? (1919 kitűnően van összerakva számokból, az eleje: 19, a vége: egy híján húsz. Ez a benne rejlő magyar közmondás magyarázza legjobban a lényegét.) 1920 elé megint nagy reménységgel nézünk: ez hozza meg a rettegett és mégis várva várt békét, ez látja majd a nemes románok kivonulását és Horthy sasainak bevonulását. Annyi szép reményünk és annyi bizonytalan rettegésünk rejlik ebben az évben, hogy érthető volt a szilaj felújongás, a szinte illetlen jókedv, amellyel komor városunk első óráját fogadta. Csak aztán - ne csalódjunk újra nagyot.

*

Az a két fiatal orvostanhallgató, aki december közepén fölkért szereplésre, mégis csak az volt, ami. Nem román detektív. Január 10-én szavaltam el az estélyükön két régi versemet: A debreceni kántusnak és Az arany kehely (="Mentem a Jehovához") címűeket.[1] Előbb A kortesmalacot[2] akartam, szívvidámítónak, fölolvasni, de a román cenzor, domnule Horia sublocotenentul[3], nem engedte. Miért? Mert az elején és végén ez a szó fordul elő benne: "negyvennyolcas". Reginam occidere nolite timere bonum est...[4] Az elszavalt két vers ellen a román cenzornak nem volt kifogása, ellenben a debreceni római katolikusoknak igen. T.i. mind a kettőben előfordul, egész véletlenül, ez a szép zsidó szó: "Jehova". No már most - ezt Baltazár Dezső püspökömtől hallottam - a második sorban egy r. kat. nő bosszankodva és fanyalogva kiáltott föl a Jehova szavak után: "Na, már ez is zsidó! Mit zsidóskodik ez is itt?" Az ez = én vagyok. Ezeket hallva, nagy megnyugvással nézek szegény Magyarország új, keresztyén korszaka elé, amikor majd újra máglyára megyünk talán egy y betűért (Keresztény-keresztyén). Rendkívül művelt nemzet vagy te, magyar, hogy ilyen finom distinkciókon köszörülöd rozsdás lelkedet.

*

Egy Szathmáry Zoltán nevű, idős hírlapírója Debrecennek, a múlt hónapban a fehér pénzt beváltó zsidó bankosokkal akart néhány hazafias verset eljuttatni Pestre, az Akadémia valamelyik pályázatára. De a románok az egész társaságot letartóztatták, mert meg nem engedett román pénzt is vittek magukkal, hogy Bécsben jó árfolyammal magyar koronákra váltsák. Ekkor jöttek rá az angol Teck herceget magyar trónra hívó debreceni 390 vagy hány polgár memorandumára, amelyben Phaedrus híres mondása is citálva volt: Cacitrat asella leonem.[5] Ugyancsak ekkor fogták el a szegény Szathmáry Zoltán verseit is, amelyekben a nemes rómaiak bevonulását énekli, igen őszinte hangokon. Valami ilyesféle fordul elő bennük: a románok hat dudával meghódították Magyarországot...girhes tábornokok girhes paripákon tartották győzelmi bevonulásokat... a román havasok szennye leszállt a szép magyar pusztákra...stb. Persze, az írót rögtön letartóztatták, Iliescu nevű kapitány cudarul felpofozta, s aztán megbotozták (?) és egy klozett "előcsarnokába" zárták, ahol a szagok esztétikájáról elmélkedhetett a boldogtalan magyar. Egy debreceni orvos (Grósz Pál ) kérvényt és orvosi "látleletet" adott be a román tábornoknak, amelyben bizonyítja, hogy Szathmáry beszámíthatatlan, ópiumélvező, degenerált egyén. A tábornok - s ez igazán úri és nemes vonás - rögtön mély sajnálatát fejezi ki a Szathmáryt ért megalázás és állati ütlegelés miatt, megvizsgáltatja a maga ezredorvosával is, és szabadon bocsáttatja, mint bolondot. Mikor elengedték Szathmáryt, állítólag (Balassa hírlapíró szerint) ezt mondták neki: "Jegyezze meg magának ezt: a magyarok a józan román költőket is elzárják, mi románok a bolond magyar költőket is szabadon eresztjük". Könnyű nekik![6]

*

Rettentő év!

Sír bennem a lélek, mikor leírom ezeket a sorokat. Párizsból megjött a hír: Apponyiék megkapták a békeföltételeket. 65 magyar vármegyéből 14 maradt! 324 ezer négyzetkilométerből 97 ezer lesz csak Magyarország! Elvesztettük egész Erdélyt. Az északi felföld oda! A Bánátság nem a mienk. Pozsony, Kassa, Nagyvárad, Kolozsvár, Arad, Temesvár, Szabadka - többé nem magyar városok! Szabolcska Mihály nem magyar költő, legalább ki van zárva hazájából! Mátyás király szobra a bocskoros, antikultur románságnak mutatja a győzelem és dicsőség útját! Borzasztó ez mégis. El voltunk készülve rá és mégis úgy ért bennünket, mintha főbe csaptak volna. Szédelgünk. Nincs egy előre mutató gondolatunk. Meghaltak a reményeink. Debrecen lesz a román-magyar határ végvárosa. Hahaha! Ezért omlott öt éven át a magyar vér! Ezért szenvedünk egy év óta minden gyalázatot, minden megalázást! Igazán, Voltaire mondása fájdalmas sebként nyilallik a lelkembe: nincs szerencsétlenebb nemzet a magyarnál![7] Óh én szegény hazám, óh én boldogtalan nemzetem! Ilyen zuhanást, mint mi estünk a milleneum magaslatáról az 1920-i béke mélységébe, ilyet nem esett az égből letaszított lázadó angyal, Lucifer sem. Január 20.

*

A sok feketeholló hír után végre egy fehér galamb! A tőlünk elzárt Budapestről szivárog át a hír (a Pesti Hírlap nyomán), hogy gróf Apponyi Albert hat órás beszédben, franciául, angolul és olaszul próbálta fölnyitni az elvakult Entente szemét. Állítólag rendkívüli hatása volt! Bizonyos, hogy Clemenceau megbukott az elnökválasztáson Dechanell ellenében, s a vén tigris visszavonul a politikától, hogy emlékiratait megírja. Apponyi felvilágosító beszéde hat héttel eltolta a mi békénk aláírását; s érdekes, hogy a következő tárgyalás már nem Párizsban, hanem Angliában történik, Amerika képviselőjének is a jelenlétével. (Párizsban nem volt amerikai megbízott, egy hordár se!) Mint "álmodó magyar-nak",[8] természetesen újra minden lehetetlenség lehetősége földélibábollik az én lelkem előtt is; de kell, kell, kell, hogy legalább a reménység ereje éljen bennünk, mert másképen elveszünk.

*

Itt, Debrecenben, a nemes románok mindent elkövetnek, hogy megutáljuk az életünket és azokat, akik ilyenné teszik azt. Most betiltották a Falu rossza előadását, mert közönségünk a múltkor hallatlan lelkesedéssel és szinte fájó szeretettel ünnepelte a Piros bugyelláris[9] előadásakor a - magyar gatyát, inget, és a huszár uniformist! Óh, most értem már a Bach-korszak hangulatát! Idáig jutottunk, hogy egy ruhadarab a hazaszeretet, s még azt sem szabad megtapsolnunk, mert sérti a "hadi érdekeket". - Kolozsváron Hamletet adták, s a "Lenni vagy nem lenni" monológ kimondhatatlan hatással zuhant, vágott a magyar közönség lelkébe. Egy báró Bánffyné sírt, sírt a páholyában, mert érezte, hogy Hamlet a mi létünk, vagy nem-létünk kérdésén görgeti lelkét. Állítólag a román cenzúra kihúzta a híres monológot a darabból, s most már e nélkül szabad csak játszani! Hát nem őrület ez?! - Jól van; ez visz bennünket közelebb minden nappal a feltámadáshoz!

*

De hogy a "fehér terror" őrülete sem különb, mutatja a következő eset. Zivuska Jenő, tanártársam, drámaíró, a minap bírálatot írt a Tartuffe előadásáról, és a cikke végén merész kanyarodással odajut, hogy ezt a darabot nem volna szabad ilyen időben játszani, mert igen alkalmas a felekezeti érzékenység megsértésére. A cikk elején szépen kimutatja történeti adatokkal, hogy Molière ezzel a darabjával egyáltalában nem a római kath. egyházat akarta támadni, hanem a szemforgató képmutatást akarta megbélyegezni a Tartuffe halhatatlan alakjában. Hiszen XIV. Lajos, a "legkeresztyénibb király", jót mulatott az előadásán 1664-ben. A pápa követe, Chigi bíboros, tetszéssel fogadta... De Zivuska Jenő, Hajdúföld c. fehér-terrorista lap[10] színikritikusa, mégis a római Egyház sérelmét látja 1920-i előadásában! Nem bolond gombából nőtt gondolat ez?[11] - Pont ott vagyunk az irodalmi szabadság és pártatlanság értelmezésében, mint a "vörös terror" idején, a kommunizmus alatt, mikor az Ember tragédiáját betiltották a párizsi forradalmi jelenet miatt![12] Sértette volna a nemes proletárokat. - Engemet egészen meghat ez az óvatosság! Csak azt várom már, mikor és melyik "terror" tiltja be Faustot, amelyben leánycsábítás, magzatgyilkosság hármas bűne szédíti követésre a világban csapongó kéjhajhászokat.

*

Tanári karom, a debreceni állami főreáliskola tanári kara, nyomorultabbnál nyomorultabb alakokból áll. Alig van köztük rajtam kívül két magyar. Csehektől, tótoktól, cipszerektől,[13] osztrákoktól hozzánk szabadult hermafroditák ezek, akiknek fáj az én "gőgöm". Hah, gőg! Sohasem éreztettem senkivel; ha érzik: lényegem. Az igazgatóm, az opportunista Kardos, sejti bennem a rendkívüli embert, s bizonyos kisebb engedményeket tesz. Természetesen, én meg sem köszönöm; örüljenek, hogy köztük vagyok. - Február 9-én nem mentem el a tanácskozásunkra, s ezért a nemesebb fajta atyafiak felzendültek és fejemet kívánták: hogy én minden tanári munka alól kivonom magamat és az igazgató nem bír velem. A vége az lett, hogy szelíden felszólítottak a jegyzőkönyvi kivonat kapcsán: látogassam én is a konferenciákat. Szamarak. Ha ott vagyok, a fene majd megeszi őket, olyanokat vágok az ostobaságukon. Ha nem vagyok ott: irigyelnek a szabadságomért és kiváltságomért. Egynehányszor részt vettem az öregek önképzősdijén; s az az úr, Horvay, aki most a támadást szcenírozta ellenem: akkor félórás vitát provokált arról, hogy a csattanós angol klozet mennyivel ér többet a németnél. T.i. ez pedagógiai határkérdés. Na, azt hiszem, ezután még ritkábban teszem tiszteletemet a tisztes, de oktalan testület "tanácskozásain".

*

Most olvastam el D'Annunzio Talán igen, talán nem c. regényét, amelynek egy repülő ember a hőse. Rendkívül meglepett, hogy nagy olasz társam is a testvér-szerelem rejtett és kényes problémáját szövi bele a Tarsusi Paolo[14] modern eposzába. A vad érzéki, hisztérikus Inghirami Izabella magába bolondítja öccsét: Aldót, s a húga, ez a különös árnyék: Vana, észreveszi, szenved, borzad miatta, majd az öngyilkosságba nem kergeti; mert halálosan beleszeret a levegő hősébe, a nénje szeretőjébe, Paoloba. Pompás ennek a négy embernek a sakkjátéka, az érzelmek kockás tábláján. Nagy druszám, Gabriele úr, ugyan rendesen túlfűti a stílusát és többet beszél, mint kellene; bizonyos talján[15] affektációtól sem ment; de a regény vége gyönyörű. Óh hogy irigylem Olaszország íróját azért a halhatatlan szépségimádatért és gőgös önérzetért, amely ott lobog és tántorog könyve minden lapján! Az ős latin büszkeség ez, amely egyszerűen barbárnak sajnál minden más nemzetet. (...) Óh, D'Annunzio, óh divino Gabriele, neked szép hazát adott végzeted; nekem ez a kis Ungheria jutott, de most már ez is elveszett. (...)

*

Budapestről jött most Debrecenbe, át minden kordonon, demarkációs vonalon, egy egyetemi hallgató, aki Schöpflin Aladár barátom meleg üdvözletét hozta nekem, a halottaiból feltámadottnak. Pesten t.i. az a hír volt elterjedve, hogy én rég meghaltam, még a román bevonulás idején. Ennek csakugyan van alapja. T.i. arról suttognak, hogy a románok engemet megmérgeztek, vagy meg akartak mérgezni. Október, november hónapokban, tavaly, nagyon rosszul voltam. Fejfájás, láz, elsápadás, szédület, gyomorfájás kínozott; feküdtem is, elgyengültem, és olyan sivár volt a világ körültem. Valamit csinálhattak velem ezek a zsiványok, ezek az antikultur bestiák. De vagy a mérgük volt gyönge, vagy az én szervezetem erős. Egyszer, tudom, elszóltam magamat egyik tábornokukat illetőleg, s az a nő, aki akkor velem volt, valószínű, hogy besúgta román tiszteknek. Ettől fogva engem örökké detektívek figyeltek, kísértek; figyelnek és kisérnek a mai napig. Szerelem és halál - karöltve jár! Ezt rég tudom... Egyszer már költötték holt híremet, mikor Cirkvenicán vártam a fehér lovat. Egy úr megesküdött, hogy Fiuméban vagyok eltemetve, talán még a síromat is meg tudta volna mutatni. Azt hiszem, igazi halálomat is túlélem. Non omnis moriar, multaque pars mei vitabit Libitinam, mint Horatius énekli.[16]

*

Február 22-én megjelent a hirdető oszlopokon a román tábornok hirdetménye: a megszállott területeket ki fogják üríteni. Végre! Végre! Szetreaszke, szetreaszke regele Ferdinanda si regina Maria![17] Azt hiszem, ezek az utolsó hetek olyanok lesznek Debrecen városára, mint a felkiáltó jel az átkozódások végén. Lába fog kelni talán még a nagytemplomnak is. Látom, hogy városszerte javítgatják, erősítgetik a kapukat! Hja, cave canem![18] - A Szent Reakció várja hajnala keltét. A debreceni katolikusok úgy képzelik Horthy bevonulását, hogy elől fehér lovon jön a fővezér, azután lovasdandárja, s minden ló farkára egy-egy zsidó van kötve; a zászlókon természetesen Szűz Mária képe leng, a halhatatlan Szeretet és határtalan megbocsátás szimbóluma. - Szurkolnak is a zsidók; egy zabszemet hét markos kovács nem bírna keblükbe verni. Valamelyik hatalmas katolikus ifjú omár egy burgonyával tele zsákkal próbálja azt az új Kinizsi-táncot, amelyet Freund úrral, az izr. hitközség fejével fog táncolni a felszabadulás napján, ad maiorem gloriam Domini.[19] Óh, szép napok ezek!

*

Horthy Miklós Magyarország kormányzója. Hunyadi János esete megismétlődik: egy köznemes az áthidaló korszak vezére. Kár, hogy Horthy, talpig magyar ember létére a Habsburgok katonája, s IV. Károly híve mai napig. Szomorú, hogy Magyarország nem bír, vagy nem mer önálló kis országgá válni. Ha most megint nyakunkra vesszük Károly urat, nyöghetünk alattuk új négyszáz évig. Bennünket a hyperloyalitás öl meg; mi csak másoknak [tudunk] engedelmeskedni. Azt hiszem, pedig inkább Ausztriának van ma szüksége reánk, mint nekünk reá. De hát, Petur bán is azt mondja: "Görög, gubás, bojér, olasz, német, zsidó - nekem mihelyt fejét a korona ékesíti, mindegy az, mert szent előttem a királyom..."[20] Miért nincs itt a magyar is? Félreérthetik, és az lesz a vége: magyar nem is lehet Magyarországon király! Szegény jámbor, bekötött szemű nemzetem! Te vagy az örökké rászedett balek, aki mindig másért és másnak dolgozik.

No, de azért éljen Horthy Miklós!

*

1920. március 11! Felszabadult Debrecen a tíz hónapos román magszállás alól. Óh istenem, milyet lélegzik az ember! Mintha lánc hullott volna le rólunk.

Az Entente-misszió, amely francia, angol, skót, olasz, román tisztekből állt, átvette a várost Decebal vagy Traján[21] bocskoros utódaitól, s átadta Megay vezérkari ezredesnek. Csütörtök (márc.11.) délelőtt hűvös eső szitált, mikor a drága románok felálltak a piacon és eldefilíroztak a katonai küldöttek előtt. Utolsó ténykedésük tegnap az volt, hogy a kitűzött nemzeti zászlóinkat bevonatták. Ma aztán lobogó díszben az egész város. 11 órakor aláírták az okmányt a városházán, s megkondultak a harangok. Horthy katonái, a vas megyei fiúk, már kint álltak az állomáson. A románok előre arcot csináltak, és vitézi rendekben marsoltak kifelé Kossuth utcán, Érmihályfalva felé. Ezelőtt tíz hónappal ugyanazon az utcán jöttek be, ágyúkkal, mint hódítók; akkor a bolond cívisek kendőket lobogtattak nekik, sőt még egy pár virágszál is hullott reájuk. Most - még a kutya sem ugatta meg őket. Mikor a mi zsírunkon meghízott, veres pofájú ezredesük bejelentkezett a katonai küldöttek előtt: minden tiszt kezet fogott vele, csak a sastollas Horthy-ezredes Megay, dugta hátra kezét és fordult el tőle. Nem parolázunk, fratye![22] Mert ennek még komoly folytatása lesz. - Kis idő múlva, éljenzúgás, zeneszó morajlik át az állomás felől a városon: jönnek a mi fiaink!! Óh, micsoda jelenet! Tíz hónap óta nem láttunk magyar katonát, négyszáz év óta nem láttunk nemzeti hadsereget, s most ezek a fiúk jönnek! Az emberek szeméből kigördül a könny, fehér kendők lobognak, nemzeti zászlók szivárványozzák az utcákat, zúgnak a harangok, reng a hatalmas Ferencz József tér az éljenzéstől. Egy falusi magyar, akinek talán mindenét elvitték a románok, amint meglátja a rohamsisakos fiúkat, elkiáltja magát és összerogyik; örömében, izgalmában megszakadt a szíve. Egy vöröskeresztes autó, a mentők kocsija, viszi első halottunkat, aki felszabadulásunkért adta oda életét. - Gyönyörűen marsolnak a dunántúli fiúk! Jaj, de másképpen vágják a tempót, mint azok a hórihorgas rumunyok. Erős, vas emberek ezek. Csak a ruhájuk szürke, kopott... Hja, öt éve hordják a katonák, a Dnyesztertől a Piavéig, Prsemysltől a Lovesenig. Megvásott egy kicsit. Eszembe jut Petőfi verse: "Rongyos vitézek..." a katonának nem a ruhája a fő, hanem a bátorsága.[23] Ezek a kopott sasok, talán nemsokára a csíki havasokig fognak szállani.

Ki üdvözölte a Horthy-fiúkat városunk nevében?

Természetesen, Márk Endre polgármester és Baltazár Dezső püspök. Az a Márk, akinek egyik természetes fia a legarcátlanabbul beállott román detektívnek és árulta el sok jó emberünket. Az a Baltazár Dezső, aki a múlt év tavaszán elébe ment a román királynak Nagykárolyba, s megköszönte neki Debrecen nevében, hogy legkegyelmesebben megszállott, megkínzott és kirabolt bennünket.[24] Hát nincs igaza Horthy Miklósnak, mikor azt mondja Debrecenről: "Magyarország második szemétdombja"? Az első t.i. Bpest. -

*

Úgy hallom, a rendőrség megfigyelte és összeírta azoknak a debreceni hölgyeknek a nevét, akik a megszállás alatt barátkoztak, sőt szeretkeztek a románokkal. Pirul előttem a papírom, mikor leírom: a legmagyarabb város úri leányai, úri asszonyai közül igen sokan szajhák módjára viselkedtek. Gyalázat! A szerbek agyonlőtték azokat a szerb nőket, akik az ellenséggel barátkoztak. Erdélyben szóba sem áll magyar nő román férfival; nem, még a zsidó sem! Debrecen? Ennek mindegy! Ez puritán város. Fáj leírnom: legutóbbi leány-barátom, Fábry Irma kisasszony is román tisztekkel kocsikázott ki a múlt év nyarán Hadházra. Óh, Eger asszonyai! Eger leányai! Mit mondanátok ehhez?

A bevonulás estéjén díszelőadás volt a két színházban. Két színésznőt: Maday (Beczelly) Magdát és Szigeti Idát az egyetemi ifjúság nem engedte föllépni; mind a ketten román tisztekkel barátkoztak. Mind a kettő jó családból való, úri, magyar leány. Még csak nem is zsidó. Szégyen, szégyen, szégyen.

Vagy - a nőket nem kellene komolyan vennünk?

Én nem veszem. De ez mégis orcapirító.

*

Januárban megkezdettem Álmodó magyarok c. regényemet. A debreceni forradalom regénye lesz. Már sokan előre reszketnek: mit fogok írni róluk? Az igazságot, uraim, a tiszta igazságot. Hiszen éppen ezért reszketnek.

No Debrecen, soha nem volt meggyőződésed! Forogtál minden talmi napra, mint egy jellemtelen napraforgó.

Nem szerettelek. Nem szerethetlek. Nem is sajnállak. Lenézlek. Te vagy a legmagyarabb város? Ugyan már. Zsidóízű tebenned még a szeretet is. (...)

*

Vidáman űzi bosszúálló játékait a "fehér terror". Ott folytatja, ahol a "vörös" elhagyta. A Vörösmarty Két szomszédvárának borzalmas regéjét éljük, nyers valósággá ridegítve. Ha ez így tart, bizonyos idő múlva nem az ellenség kezétől, hanem saját magunktól pusztulunk el. Jól van magyar: üsd, vágd, öld, nem apád... akarom mondani: apád! Most, a Horthy-fiúk bevonulása után a zsidó lánckereskedőkre, árdrágítókra jár a rúd; ez az egyetlen üldözés, amelynek minden időben, minden körülmények közt helye van. - A Galiciából hozzánk vándorolt zsidókat vissza kell toloncolni oda, ahonnan jöttek. Egy csoda-rabbit fogtak el Hatvan-utcán, akinek 20 emberből álló udvartartása és tíz millió korona vagyona van! "Honnan van ez a kincs? Rabbi, nem felelsz?" - kérdeztük Petur bánnal; s talán folytatni is vele kellene, de nem teszem.[25] Hány ilyen milliomos zsidó fogja előlünk el a napot! Az ártatlanoknak béke, és kegyelem; de az ártók pusztuljanak. Csak attól félek: ez a nagy tisztogató munka is szalmalángként lobban el, mint annyi magyar vállalkozás.

*

Debrecen, az Alföld szíve, határváros lett! Határváros, azon a megnyomorított országdarabon, amelyet a gonosz és ostoba Entente szánt nekünk, öt évi véres harc után. Most erős katonai központtá teszi a kormány, mert ha Románia megrohan, vagy ha mi Romániát megrohanjuk: itt lesz a véres küszöb. Azt hiszem, ha aláírjuk is a békét, még akkor sem sokáig állunk ezen a kényszerű határon; hiszen minden idegünk Erdély felé feszül, minden akaratunk keletre rohan. Itt vagy Marathón, vagy Thermopylae vár reánk; de mindegy - ha halni kell: legyen legalább férfias a halálunk.

*

Március 24-én, negyvenedik születésnapomon, egész váratlan megtisztelés ért Pap Károly egyetemi tanár részéről, akivel eddig nem állottam valami jó lábon. Két kedves kis lányát elhozta hozzám egy cserép virággal és két köszöntő verssel. A kisebbik verses köszöntője után a nagyobbik szavalta el igen szépen Anyám, hazám c. versemet.[26] Meghatott, igazán, a lelkemig. Milyen gyönyörűen hangzik az ilyen aranyos gyermeki ajakról az én komor, tűnődő és hánytorgó gondolatom! Szinte-szinte becsülni, szeretni kezdem magamat. Kardos Albert barátom zsidó ravaszsággal már vagy tizenöt éve minduntalan csak azt duruzsolja fülembe: minek írsz verset? Írj csak prózát, az való neked. Igazán, sokszor megrendítette magamban való hitemet (...)

*

Friedrich István, a keresztyén egyesült pártok és a nemzeti hadsereg megszervezője, ez az energikus, forradalmi alak, keserű személyes harcot vív Huszár Károllyal, saját pártjának konciliánsabb,[27] csöndesebb vérmérsékletű vezéremberével. Ez is magyar átok. (Bár Huszár is, Friedrich is becsületes sváb.) Huszár a zsidósággal is ki akar egyezkedni, Friedrich azt mondja rá: soha! Ha Huszárék öszvéren akarnak kocogni, Friedrichék tüzes paripán rohannak a kezdett úton tovább. Szép volna ez a vetélkedés, ha nem Debrecen volna a határváros az un. Nagyrománia felé.

*

Március 28-án eljöttek Debrecenbe a híres pesti "Ébredő Magyarok".[28] Elhozták arany trombitájukat is: Szabó Dezső t, az Elsodort falu c. nagyszerű regény íróját. Megfújták - és erős, szarkasztikus, magával ragadó harsogással antiszemita marsokat trombitált. Ellenállhatatlan sodra van beszédének; pedig szélesen kikopogtatott kiejtése először idegen a fűlnek. Pompás színész rejtőzik benne; ágál, alakít, mímel; arca, keze, feje, szája örökös izgalommal kiséri, emeli, színezi szavait. Hallatlan gúny vigyorog gondolatai alól, meztelen és találó hasonlatai megütik a hallgatóság idegét, hogy csak úgy zeng bele, mint az Ady Endre "fekete zongorája". Az a furcsa, eredeti, érdekes stílus, amelyik a regényében annyira szembeszökő, beszédjét is jellemzi. Az Arany Bika dísztermében a zsidóság társadalmi rothasztó szerepét adta elő pazar hatással; a színházban pedig az elzsidósodott magyar irodalomról beszélt. A zsidóságot a kolera-bacillushoz hasonlította a magyar nemzet beteg testében; aki most is "emberiességről" beszél, olyan, mint az a buta orvos volna, aki azzal küldené fenébe kolerás betegét: "Mit akar? A bacilus is szerves lény, mint én és ön, joga van élni!" - Debrecen zsidói, - nagy számmal vannak! - megrökönyödve dugják össze jellegzetes fejüket: hogyan lehetne ezt a Szabó Dezsőt megvesztegetni vagy elhallgattatni? - a zsidósághoz húzásáért veszettül, tajtékzó haraggal támadta Baltazár püspököt is, ezt a "szíriai szajhát", aki magyar ember létére piszok zsidó rabbikkal csókolózik és minden bajba jutott hébernek jótállója; felszólítja, hogy azonnal hagyja ott a helyét és takarodjék ki jordánjaival együtt Palesztinába. (Csakhogy Dezső püspök nem megy!)[29] - Ezt a támadást ízetlennek és ostobának találom; nagyon érzik a katolikus papság gyűlölete belőle; igen ravaszul és ügyesen egy protestáns íróval ütögeti pofon a magyar Róma a kálvinista Róma főpapját. Ebből baj lehet, éppen az "ébredő magyarok" célját illetőleg; mert az erősen megtöltött fegyver néha visszafelé sül el. Ha sokáig piszkolják Baltazárt, s benne a tiszántúli ref. egyházkerületet: az lehet a vége, hogy a kálvinisták mérgükben frontot csinálnak a katolikusok ellen, s nem lehetetlen, hogy épen a zsidóságot veszik maguk mellé kombattánsnak. Akkor aztán hajrá! Újra lobogni fog a máglya és zúg a középkori jelszó: Lutherani comburantur![30]

Szabó Dezső különben olyanforma jellem, mint a prédikátor Dávid Ferenc volt a 16. században: minden irányzatot megpróbál, keresve a bujdosó igazságot; s mikor majd minden irányzatot végigkóstolt és mégsem elégítette ki igazságszomjazó lelkét: meghal bánatában és reménytelenségében.

Az "ébredő magyarok" asztalához leültem két este; Isten bocsássa meg bátor szólásomat: éppen úgy éreztem köztük magamat, mint a múlt év márciusában az itt járt kommunista-vezér Vágó Béla és gárdája között, akiket szintén megtiszteltem. Ugyanaz a veszett embergyűlölet, ugyanaz a rövidlátás, csak az emberek és a jelszavak mások. - Óh szegény magyarok! Óh álmodó magyarok! Óh ébredő magyarok! (...)

*

Csáthy Kálmán, ugrifüles debreceni kiadóm, az örök spekuláns, könyv és borkereskedő, gondolt valamit - és eladta összes kiadványát a szerződésekkel együtt a debreceni Hegedűs és Sándor cégnek,[31] a Franklin Társulat debreceni fiókjának. Egy kissé pötyögősen esett ez a hirtelen-váratlan tranzakció. Most már én is a zsidók zsebébe kerültem. S épen most, az antiszemitizmus virágzó nyarában! Jémini, mi lesz ebből? A kis tökéletlen Csáthy olyan furcsa szerződést kötött 1919-ben velem, amelynek a ravasz kulcsát csak most értem; akkor észre sem vettem. A szerződés látszatra minden eddigi és minden ezutáni munkámat leköti a kiadónak, de egyik pontja átjáróházképpen egérutat ad a szerzőnek: ha t.i. meg tud egyezni a kiadóval, minden egyes könyvre, külön! Fényes, fényes! Hegedűs cégfőnök úr az öklét marta mérgében, mikor ehhez a ponthoz jutott: hogy lehet ilyen fiktív, semmis szerződést aláírni! Ja kérem, én ezt Csáthyval kötöttem, akkor szó sem volt arról, hogy ő eladja szerződéseit egy másik kiadónak. Most már nem tudom, ki van becsapva? Azt hiszem: én, az író. Mert Csáthy kezét dörzsöli és bocsánatot kér tőlem; Hegedűs hízeleg: hogy kirakatban, üveg alatt fog tartani, én leszek az első szerzője. Én meg csak bámulok, mint a megnyírt birka: Sic vos non vobis vellera fertis oves![32] (...)

*

Április 14. Horthy Miklós, Magyarország kormányzója, meglátogatta Debrecent. Itt járt elemi iskolában; itt a legerősebb a visszahatás a kettős forradalomra, mert - mint a katonák mondják - Debrecennek kettős a bűne: gyönge volt a kommunizmussal szemben és hazafiatlan a románokkal szemben. S én, aki átéltem ezt az időt, azt mondom: ez igazság. Szóval: gyerekkori emlékek is vonzották a kormányzót, de politikai tekintetek is hajtották: rendbeszedni Magyarországnak ezt a második szemétdombját. (Az első t.i. Pest.) No, meg is tettek a jövetelére minden óvó intézkedést. Hallom, a bevonulás előtti nap estéjén tíz román kémet fogtak el a városban; magyar csendőrségi ruhában voltak a gyalázatosak. Ezek is Horthyt akarták látni. - Azután: letiltották Baltazár ref. püspököt az ünnepen való szereplésről; gróf Degenfeld, főgondnok[33] táviratára azonban, visszahívatták Pestről ezt a tapintatlan katonai intézkedést és Dezső barátom, az oroszlánszavú, mégis csak celebrált és szerepelt. (Igaz, hogy IV. Károlyt éppúgy megáldotta, mint Ferdinánd román királyt; s Horthynak éppúgy bókolt, mint annak idején az ostoba vöröseknek. Tempora mutantur et nos mutamur in illis.[34] ) A zsidóknak megtiltották, hogy küldöttségekben részt vehessenek; ez okos és helyes gondolat, mert mi köze Izrael népének Magyarországhoz? Kardos Albert igazgatóm, mint zsidó, szintén kegyvesztett; borzasztóan is a begyére vette a dolgot. Pedig zsidó igazgatója nem lehet egy keresztyén ország állami iskolájának. Hát nem igaz?

A bevonulás szép és egyszerű volt.

Horthy Miklós, ez a pompás fejű, sas szemű, katonás ember, tengerész ruhában, gyalog lépkedett el az éljenző tömeg előtt, s vonult be a Nagytemplomba, amelynek ajtajában Baltazár püspök fogadta, mint IV. Károlyt annak idején. Óh, milyen régen volt! Már több, mint egy éve... A harangok gyönyörűen zúgtak; a katonák ezredkürtöse remekül adta a jeleket. A nagy templom előtti téren tábori mise. Nők és férfiak vegyes kara oly szépen énekelt, hogy elfelejtettem tanári fizetésem kimondhatatlan nyomorult voltát, s a lelkem, fizetéstelenül is, megcsattogtatta szárnyát ebben az üvegtiszta áprilisi levegőben. Horthy, a díszsátor előtt, remekül állott, mint egy szobor: olyan pompás arcéle van, hogy rögtön bronzba lehetne önteni. A mozgófényképek fölvevőgépe lágyan forgott, előttem gyönyörű magyar ruhás lányok ifjú teste lehelt üde illatot; drága fehér keblek halma-völgye igézett és márványsima vállakon esett hanyatt tántorgó tekintetem...Óh, ez volt mégis legszebb az egészben!

Mint a Csokonai Kör tagja, a küldöttségben is résztvettem, és megjelentem a Kormányzó előtt. Sok szónok beszélt. A bírák Demosthenese három ízben megakadt, majd belesült; Horthy kényelmetlenül feszengett, a környezetebeli tisztek markukba mosolyogtak: hogy meg van ijedve ez a civilbagázs! No, de szó ami szó, Horthynak olyan éles, szúró a tekintete, hogy még egy táblabírót is zavarba hoz. Legszebben beszélt a vasúti munkások küldöttje, egy rendes szabású szocialista "elvtárs", aki majdnem ezt mondta: a legelső magyar ember a király, aki most: Horthy Miklós; nagyon meg vagyunk elégedve főméltóságú kormányzónkkal, most ott áll, ahol állnia kell! (T.i. a magyar trón első lépcsőjén. Csak legalább lenne annyi esze és bátorsága Horthynak is, Magyarországnak is, hogy a kormányzóval megtétetik azt a pár lépést fölfelé. De jól állna Szt. István koronája ezen a tengerész-katona fejen! És hozzá színtiszta magyar ember, Kálvinista! Ah, de most jut eszembe: nem lehet, nem lehet... Magyarország regnum Marianum; a kat. főpapság inkább föláldozná még ezt a kis csonka Magyarország-darabot is, ellenségének, vagy a pápaságnak, semhogy egy kálvinista főre tegye a Habsburgok koronáját! Rossz jövőt látok, magyarok! Zűrzavaros jövőt, amely a középkor vallási őrületét és üldözéseit hozza vissza! Vigyázzunk!...)

De hó! Hova ragadtál óh felhevülésnek gyors talyigája?[35]

Baltazár Dezső, az én barátom, egy 1618-ban nyomatott ódon bibliát nyújtott át a kormányzónak; megjegyezte, hogy máglyán is volt: mert leégett egy része! Óh, milyen ügyes és ravasz ez a Dezső! Igy hívta föl Horthynak, a kálvinistának, figyelmét a Debrecenben dühöngeni kezdő felekezeti harcokra: vigyázat, már készülnek a máglyák, amelyen bennünket is kész elégetni a római Egyház! Különben, igaza van; katolikus barátaim és ismerőseim első sorban katholikusok, s másodsorban tótok és cipszerek vagy osztrákok, és csak harmadsorban magyarok! Vae, vae, care pater![36]

Horthy válasza egyszerű, kemény, katonás volt.

Horthy azt mondta: két fronton harcoltunk, kint és bent; a külső front győzhetetlenül állt, mert ott mindenki megtette, az önfeláldozásig, amit tennie kellett; nem verték le hadseregünket, emelt fővel állhatunk a világ előtt; de a belső front - felbomlott! Ennek fő oka a sajtó volt, amely akkor nem magyar, nem becsületes volt! (Erős éljen.) Magyarország agrárország - hála istennek, hogy az; mert okos gazdálkodással mindig megadja létfeltételünket; az elviharzott szégyenletes kor ebből az agrárvoltából akarta M.o-t kiforgatni; ha még másfél hónapig tart a kommunizmus: Pesten éhen veszünk mind. - Tanár, aki az ifjúságot neveli; pap, aki szellemi vezérünk, gazda, iparos, munkás - mindenki, aki értünk dolgozik: helyet talál Mo.-on; de a hazátlanoknak nem lesz hazája! ( Élénk éljen.) Karcag város gyönyörű bizonyságot adott hazaszeretetéről: 100 katasztrális holdat ajánlott föl a háborúban részt vett szegény katonáknak, ingyen; reméli: Debrecen is megfogja tenni a magáét. - A munkásságnak kezet nyújtottunk; de a régi vezetőknek el kell tűnniük; sajtószabadságot kíván a munkásság? Van, amennyi kell; amelyik lap a mi eszménkért harcol: él. A katolikus és református ellentétek kiegyenlítésére célozva azt mondotta; itt, Debrecenben, a reformátusok Rómájában hirdeti, hogy Pannonhalmának kezet kell fognia Debrecennel! (Néztem Lindenberger kat. prépostot: bizony nem nyújtotta a kezét Baltazár ref. püspöknek!) A munkások szónokának azt felelte: kísérletezésre nincs idő, vagy-vagy! Sajtószabadság van elég; aki szereti hazáját és dolgozik érte, itt maradhat. A nemzetközi szocialistákra célozva azt mondta: a lappangó hazátlan bitangokkal szemben keményen, sőt brutálisan kell föllépni. A kommunizmusra: ha egy veszett kutya megmar valakit: azt elvihetjük a Pasteur-intézetbe; de még ezzel nincs vége a bajnak; azt a veszett kutyát kell agyonütni! (Zajos éljenzés, taps minden oldalon.) Egyességet, egyetértést hangoztatott; Magyarország a nemzeti hadsereggel áll és bukik. Ez az ország nem lehet más ezután, csak keresztyén és magyar! (Élénk éljen. A zsidók ezt nem fogják megérteni; pedig milyen világos!)

Egy szó mint száz: nekem nagyon rokonszenves ez a Horthy Miklós. Szavamra mondom: meg kellene választanunk magyar királynak! Ezt a gondolatot csak a "hazátlan bitangok" szónoka merte hangsúlyozni! Milyen érdekes! A többi testületek és intézmények még mindig Habsburg-pártiak! Csak egy Habsburg-főtisztet látnak és köszöntenek Horthy Miklósban. Vak ez a nemzet, vagy ostoba? Szánni kell-e, vagy nevetni? Nem tudom. Nem tudom. Csak fáj, nagyon fáj. A pártok most csak szerep-elosztást jelentenek, nem elkülönülést! (Hát Friedrich?) Taktikázásra, kísérletezésre nincs időnk; körül vagyunk véve ellenséggel; sőt köztünk is tömérdek az ellenség! (Úgy van!) Ha most bukunk: ez abszolút sírbaszállást jelent!

Érdekes volt a két debreceni főpap beszéde: Baltazár Bethlen Gábort és Bocskait aposztrofálta, mint a lelkiismereti és nemzeti szabadság hőseit, akik nagy bibliaolvasók voltak; Lindenberger pedig Hunyadi Jánost, a katol. kereszténység világhősét. Így mind a két felekezetnek kidomborodott a jellege, s Horthy, a protest. ember, éppúgy megkapta a magáét, mint Horthy, a Habsburg-párti Kat. Keresztény Magyarország fővezére. Nekem a lelkem repesett. (...)

*

Tíz hónapi román-nyomorgatás után budapesti politikusok, társadalmi kalandorok és ébredő magyarok szállják meg az új "határvárost", Debrecent, tarka rajokban. Most pünkösdkor a Területvédő Liga vezetősége tisztelgett nálunk és megalakítottuk a Liga hajdúmegyei fiókját. A megalakulás tunya közömbösséggel, tömérdek szónoklattal, nagy evéssel-ivással és színházi előadással ment végbe. Lerándult Bodor Aladár barátom[37] is, híres párizsi utam hosszú társa, a 204 centiméter magas magyar, aki nagy tragédiákat élt át, mióta nem láttam. Nincs szerencséje a nőkkel, pedig úgy fogyasztja őket, mint én a paprikás szalonnát. Szónokolni akart Aladár, de közönsége, még tíz bús magyarnyi sem akadt a szabadban; a nyájas debreceniek most inkább a nagyerdő lombja alatt űzik a tavaszi szerelmek édes játékát; ilyenkor, este leszálltával, már Vénusz-barlang minden bokoralja, s az eltévedt vándorra itt is, ott is megzavart hímek bosszús hangja gordonkázik; "itt már vagyunk"... Szóval: a Haza megmentésének égető gondolata, mint elromlott áram, kikapcsolódott szülővárosom polgárainak jólrendezett lelkéből, s szegény Aladár hiába szívta a fogát: egy rongy antibarbarust sem bírt felszippantani. (...) Hanem, elszégyelltem magamat Debrecen nevében. Valami szilaj kedv vágtat át bennem: föl kellene rázni ezt a tunya és rideg várost. Nem szeretem a szónoklatokat, de most talán egyetlen kész fegyverünk, amellyel mint a nagyhangú viharágyúkkal, olykor-olykor szét is lehet szaggatni kisebbfajta felhőket. Ha nagyon sokszor mondunk valamit: elhisszük az igazságát és valóságát; a területi egység, megbonthatatlanság gondolatát addig kell idehaza ordítoznunk, míg valóságra nem válik az elszakadt részeken. Macbeth soha nem lesz király, ha a sorstestvérek énekét és üdvözletét, jóslatát nem hallja. Most az írók a sorstestvérek (...) nekünk kell jósló merész szavakat szólanunk, s a nemzet talán egy új koronát küzd ki szuggesztiója alatt. Fáj, hogy olyan keveset tettem eddig szegény országomért; hiába verseim és regényeim szakadatlan folyama, ha politikai tett nem fűződik nevemhez: nem voltam igazán magyar. Legalább így érezik azok, akik a nemzeti szellemet búvárolták. Szabó Dezső példájából látom, hogy nálunk nem lehet l'art pour l'art művész senki, még Madách, még Ady Endre sem. Az én emberi és írói egyéniségem pedig mindig lázongás volt a szabályszerűségek ellen; s politikai érzékem és készségem eddig null fok alatt állott. Talán most kezd emelkedni; mert egyre forróbb a levegő. - A bizalmat játszanunk kell, ha nincs meg; játékból átélés komolyodik, s a megszokásból természet lesz. Most minden pesszimistát el kellene zárni, mert - mint a jajgató katona a harctéren - megrendíti a többiek bátorságát, demoralizálja a hadsereget. Félre velük az útból! Gábor, te is vesd le bizalmatlanságod és hitetlenséged sötét ruháját. Sub pondere crescit palma.[38]

*

Mindenfelé igazoltatják az embereket, köztisztviselőket, hivatalnokokat: volt-e részük a proletárdiktatúra előkészítésében és szolgálatában. Helyes. Csakhogy ezt egy kissé nehéz megállapítani, ha csak nem kimondottan ellenforradalmár volt az illető. A köztisztviselők, állami hivatalnokok mind elfogadták a szovjet-államformát, fölvették a fizetésüket a Kun Béla kormányától, tehát: a proletárdiktatúra szolgálatában állottak, a szó leghivatalosabb értelmében. És mi történik most? Egyéni ellenszenvek, bosszúállások nagyszerűen kiválogatják a bélyegezni valókat: titkos szavazással terítik rájuk a vizes lepedőt. Az egyformán bűnösök, vagy egyformán ártatlanok ítélkeznek egymáson, a szent igazságtalanság mocskos nevében. Jó vicc ez is, a forradalmi idők termése. Alapelv t.i. ez: mindenkinek szenvedni kell valamiképpen; aki harctéren volt: az kivette ott a magáét; akinek a forradalomban jó dolga volt: legyen komisz az ellenforradalom alatt és viceversa. Ez is helyes volna, ha valamennyien nem szenvedtünk volna valamennyi államforma és csapás alatt. - A mi reáliskolánk is széket ült saját maga fölött - ámulj, óh világ! - engemet, engemet is a közé a három bélyeges tanár közé sorozott, akiket bűnösöknek, részeseknek talált a proletár-diktatúra előkészítésében vagy szolgálatában. 4 elitélő szavazatot kaptam 10 felmentővel szemben. Haha. Ostoba tanarak. Hát még mindig nem tudjátok, kik voltak a proletár-diktatúra előkészítői? A világháborús-pártiak! A kommunizmust a vesztett háború szülte! Ki vesztette el a háborút? Én és egy pár tanártársam? Fenét. Elvesztették a Frigyes főhercegek, az Arz-ok, a Potiorek-ek,[39] a Királyok! Ja, ja, hiába tetszik szemet meresztgetni. És ki akarta a háborút? Én? Vagy Kis Péter? Szó sincs róla. A háborút a Frigyes főhercegek, a Berchtold és Tisza grófok, az Arzok, s a Királyok akarták! Ja, ja, hiába tetszik a fejet csóválni. - Mi volna az igazi igazság? Ezeket a fent mondott urakat állítani igazoló bíróság elé, mint ahogy a győztes Entente akarja a legyőzött államok fejedelmeit! - Ahá! most jutottam a dolog kulcsához: a győző! Ez a fő! Nálunk is vannak ún. győzők, akik szemtelenséggel és lelketlenséggel győzik az élet piaci vásárát: ezek ítélkeznek minden élők és holtak felett! Gyászmagyarok. Gyáva rókák. A maguk szennyét másokhoz fenik és ordítják: ni, milyen piszkosak! Óh, szegény magyarok, fáj, hogy ennyire megismertelek benneteket. - Különben, a mi tanári karunkban a nem-magyarok szavaztak éppen ellenem, a katolikus Kollwentz, Jesch, Nádasdi József (Piribauer), és talán Zivuska? vagy Kronstein-Kerékgyártó ?[40] Egyik osztrák, másik sváb, harmadik cipszer, negyedik zsidóból lett keresztyén. Ezeknek nem vagyok én jó magyar! Röhögj, rücskös Európa!

*

A dunántúli ezredek zenekara szimfonikus hangversenyt rendezett a Bika dísztermében. Nagyon szeretem a szimfonikus zenekart. Ez az igazi színező, drámai muzsika. Erkel Hunyadi Lászlójának a megnyitója, bár huszadszor hallom, ma is megráz, elragad. Schubert H-moll szimfóniájának II. tétele (andante) oly drága, álmodozó zene, hogy játszása közben végigálmodtam egész eddigi életemet. Fölmerültek és elúsztak képzeletem tavában gyermekkorom aranyködös évei, szerelemmel vívódó kamasz-ifjúságom, küzdelmes diákéveim Pesten, s azután a vándorlások váltakozón víg és szomorú korszakai. Nagyon ellágyultam, nagyon meg voltam hatva. A zene mindig kiforgat magamból. (...)

*

1920. június 4. d.u. fél 5 órakor írták alá a magyar békét Versaillesban, a Grand-Trianon rokokó termében, Drasche Lázár Alfréd és Benárd Ágoston miniszterek.[41] Vártam, hogy rendüljön a föld, csillagok essenek és meghasadjon az egek boltozata. De nem történt semmi csoda; csak csöndes nyári eső szitált halk unalommal. De a levegőben, az elektromos áramlatok rohanó útjában, éreztem inkább sejtelemmel, mint indulattal, hogy valami szörnyű ordítás, kínos jaj és hörgő bosszú villámlik hozzám, mint Marconi-jel,[42] az elszakított magyar területek árva magyarjaitól; fölvettem, élő oszlop, a titkos üzenetet és összegyűjtöttem magamban. Nem tudom még, mikor, nem tudom: hogyan: ki fogom sugározni megmaradt nemzetemre, átokképpen, zendítő harsonaszó gyanánt, ébresztőnek, lelkesítőnek vagy rohamra vadítónak. Mert ez igy nem maradhat, ez nem maradhat igy, ha koporsóba nem akarunk feküdni. Kolozsvár sírva kiált: segítség! Arad zokog: hát elhagytatok? Temesvár feldübörög hozzánk: fegyvert, fegyvert ragadjatok! - Igen: irredentizmus, míg a Retyezáton és a Szalóki csúcson nem tűzzük ki a magyar zászlót! Míg saját sarába nem fullasztjuk ezt a ronda, patkány-bandát! Hajrá, magyar énekesek! Hajrá, hegedősök, tárogatósok, sípolók, dobosok, citerások, cimbalmosok és kürtösök! Olyan vad, elepesztő, agysorvasztó, észbontó, vérrontó, szívre csavarodó, csontrágó dallamokat, hogy ez a patkánynépség elszédülve, kábulva tántorogjon utánunk, míg bele nem fullasztjuk őket egy szálig a Bosszú sötétharagos vizébe!

*

Múltkor egy tanítványom Csokonai életét felelte; s azt mondta: "Apja sebész, anyja pedig egy debreceni úrhölgy..." Mondom neki szelíden: nem úrhölgy volt az, barátom, hanem egy iparosnak a leánya. - Érdekes: a költők nem úrhölgyektől születnek! Miért van ez igy? Mennyivel szebb volna az én költészetem is, ha pl. egy főhercegi palotában tölt volna el ifjúságom. Rettentő az a bánat, amelyet a megmásíthatatlanság rogyaszt az ember lelkére. Ezt nem bírom én kiheverni soha. (...)

*

Június 27-én a Petőfi- és Kisfaludy Társaság egy kis csapata irredenta gyűlést tartott Debrecenben; irodalmi matiné volt ez, az Arany Bika szép, de siket dísztermében. Engemet is fölkértek Pestről, hogy mint Petőfista, olvassak föl verseket. Lejött a deszkahangú Császár Elemér, aki irodalmunk szerepét próbálta kijelölni a nemzeti újjászületésben, most, nemzeti elöregedésünk alkonyán; de igazában a modern magyar irodalmat csepülte, Ady Endrét is hallgatagon. Lejött Angyal Dávid, történettudós,[43] áttért zsidó, gyászmagyar ruhában, s igen finom megfigyelésű párhuzamot vont az első és a második (1919.) Mohácsot megelőző idők és emberek között. Szávay Gyula verses prológussal próbálta áttekinteni nemzetünk ezer éves történetét, minden költőiség nélkül. Egy kis pöttöm, lúdtalpú ember: Lőrinczy György,[44] eleven versekben buzdított bennünket a végek védelmére. (Debrecen is végváros lett!) A kis gnóm egyébként a svábokat szidta két napon keresztül, míg itt volt; svábok alatt természetesen vezérpolitikusainkat: Friedrichet, Hallert, Simonyi-Semadamot, Bleyert értette.[45] A magas, elkopott gentry: Szemere György,[46] novellát olvasott fel, amelyben egy leányt az Orchis venusta nevű virághoz hasonlít. Sajó Sándor messze Szibériában sínylődő rab magyarról énekelt, aki Magyarországot szimbolizálja. Lampérth Géza, a kis vörös hajú, szeplős arcú ember, jó formájú magyar versezetekben piszkálgatta nemzeti büszkeségünk hunyó parazsát. A roppant fejű Sebestyén Gyula[47] (ilyen hatalmas méretű az az óriás tök, amelyet Pesten a plakátok igy hirdetnek: "Mauthner diadala!")[48] mondom, Sebestyén a magyar néphagyomány emlékeiről tartott jóízű szabad előadást; közben meg is alakította a hajdúsági folklore-szakosztályt. - És eljött a nagyasszony: Jászai Mari, a legelső magyar tragika, s elmondta a Szózatot úgy, hogy sírtunk valamennyien. Az egész terem fölállt, mikor a nagyszerű asszony rákezdte: "Hazádnak rendületlenül" A hangja olyan, mint az ezeréves magyar gyász: fenséges, szivetfacsaró, megrendítő. Utolsó számnak Petőfi Élet vagy halál-ját szavalta, olyan erővel, amit ilyen nagy korú nőtől alig várna az ember. - Utolsó előtti szám én voltam; Patkánybűvölők c. versemet[49] szavaltam el, úgy, ahogy csak ilyen tragikus korban tud az ember szavalni. Bizony, a közönség most sírt másodszor: a keserűség, az elhibázott élet, a megváltozhatatlan Végzet könnyűit sírta. De nekem is elfacsarodott a szívem a 6-ik strófánál. A Petőfisták meg voltak bűvölve: ilyet nem vártak! Jászai, aki utánam következett, szinte ijedten mormolta: most már nem jöhet semmi, ezután már nem jöhet semmi, - csak Petőfi. S úgy lépett föl szavalni, mintha én vettem volna föl a közönség neki szóló hódolatát előlegül. Bámulta a nagy Mária előadó művészetemet. Hja, valamikor két éven át statisztáltam neki is, vele is, a Nemzeti Színház színpadán talán akkor ragadt rám valami. Szemere György keserűen köszöntött fel a lakomán: mit várják a debreceniek Csokonai föltámadását? hiszen itt van, föltámadott O. G.-ban! Csak meg kellene látni! - Kicsapták a Kollégiumból, mint Csokonait! - kiáltotta valaki... Kardos Berci pedig könnyezett; meg volt hatva az öreg, mintha fia lettem volna, úgy szorongatta kezemet. - Ezt a verset kellene franciára, németre lefordítani, nem a Molnár Ferenc darabjait! - zúgolódott a nemes paripákhoz hasonló fejű Szemere György. Úgy van, uraim; csakhogy későn ébredtünk fel! Ezelőtt 10 évvel kellett volna már, óh Ébredő Magyarok!

*

Budapesten őrült dolgok folynak még mindig. Civil ruhában azért nem jó járni, mert a katonarendőr-csapatok verik el az embert. Katonaruhában pedig azért rossz, mert mérgezett tűvel szurkálják össze ismeretlen anarchisták. Héjjas főhadnagy úr,[50] a maga terror-különítményével, kalóz bravúrokat végez zsidóüldözés örve alatt. Az Ébredő Magyarok és Héjjas összetartanak, még pedig az uralmon levő kormány ellen. Nem tudom, Horthy kormányzó úr mit mond az atomok ez új lázadásához? Mert a Héjjas-különítmény egy új forradalom villámait hordozza magában; olyanok ezek a katonák, mint a romlott római császárok után föllépő lázadó pretorianusok, akik közül nem egyet hajított föl a vihar a Cézári székbe. Furcsa lenne, ha megint fölborulna a nagynehezen össze-eszkábált magyar rend és Friedrich István rohanna újra a Lánchídon forradalmárai élén a királyi palota ellen, mint 1918. őszén.

Itt Debrecenben remegnek a zsidók.(...)

*

Augusztus elején székely egyetemi hallgatók propaganda napot tartottak Debrecenben. Igazán, összefacsarodott az ember szíve, mikor póz és pátosz nélkül, a valóság lelketrázó természetességével elmondották, hogy tűr, hogy vár, hogy szenved, hogy áll, hogy vész otthon az összeszorított erdélyi magyarság. Egy reménycsillaga van: Horthy! Egy imádsága: Isten, jöjjön el már a Nemzeti Hadsereg országa! Az erdélyi fiúk a dühtől, izgalomtól vadulva, már tombolnak a várakozás, a jó időt várás fékén: menjünk már! mikor indulunk már! Szörnyű elgondolnom, mi lenne, ha az Alföld volna így bekebelezve román impérium alá, s Erdély volna a szabad kis Magyarország? Vajon így rágnánk a zabolánkat, mi, hajdúságiak is, mint ezek a szánni való erdélyi fiúk? Vajon ilyen veszett erővel tombolna bennünk is a bosszú, a revans, a visszaadás fékevesztett indulata, mint bennünk? vajon igy átkoznánk és káromolnánk mi is a szabadon lélegző Erdélyt, mint ahogy most ezek az erdélyi menekült fiúk átkoznak és káromolnak bennünket, debrecenieket? - Nem tudom. - Csak egy esik zokon: az, hogy az ún. székelyek tüntető gőggel választják el magukat a magyarságtól, ők nem magyarok, ők valami felsőbbrendűek: székelyek! És mégis az Alföldtől várják, sírják, követelik, igen, követelik Erdély felszabadítását! Ezt nem értem! Van külön székely nyelv, székely irodalom, székely kultúra? Nincs. Az építkezésben, s az iparművészetben van eredeti stílusuk; de ez még nem tesz egy vidéket külön nemzetté! Kár a szétszóródásnak ebben a tragikus korszakában még jobban széttépni ezt a kis magyarságot. Én még a jobb érzésű zsidókat is hajlandó volnék most a natio hungariaba bevenni. - Az egészet csak a fájdalom, a kétségbeesés értetheti meg.[51]

*

Most tárgyalják Tisza István gyilkosainak az ügyét. A homályos, forradalmi gyilkosság értelmi szerzője, a fő felbujtó, úgy látszik: Kéri Pál újságíró. A másik intéző, aki aztán a tett végrehajtásánál játssza a főszerepet: Pogány József, volt kommunista hadügyi népbiztos. A merénylő katonák: Dobó, tengerészőrmester, Hüttner főhadnagy, Horváth- Sztanykovszky hadapród és még vagy három alak. Az "Álmodó magyarok" c. regényemben Pogányt tettem meg fő vadásznak, mert régen rebesgetik, hogy ő lőtt először Tiszára. Ez, úgy látszik, most már hivatalosan is be van bizonyítva. (...)[52]

*

Január óta dolgozom Álmodó magyarok c. regényemen. Most, aug. elején jutottam el a proletárdiktatúra kitöréséhez (kb. a 400-ik oldalon!) Meg vagyok akadva; mert a kommunizmus debreceni egy hónapjának (1919. márc. 21 - 1919. ápr. 23.) úgyszólván minden nyomtatott emléke, különösen lapja, megsemmisült. A rómaiak bejöttekor mindenki megsemmisítette a Népakarat[53] és Vörös Újság számait. Most nagy szükségem volna rájuk, a hivatalos közlemények és rendeletek, direktóriumi gyűlések szempontjából. Nincs sehol! Még a Kollégium nagykönyvtárában sem. Egyetlen embert tudok Debrecenben, akinél állítólag megvolnának a Népakarat összes számai; s ez az ember is éppen most utazott el Ausztriába! Várnom kell szeptemberig, míg haza nem jön.

A Szegény magyarok egy trilógiának az első regénye. Második lesz az Álmodó magyarok, szintén két kötetben. Harmadik lenne az Ébredő magyarok. De úgy érzem, az első és második rész közé még be kell csúsztatnom a világháborút: Küzdő magyarok címen.[54] Akkor egy nagy tetralógiában adom át az utókornak a huszadik század magyarságának negyedszázados, halhatatlan, epochális és szörnyűséges, de egyúttal regényes történetét. Hiába, most így énekel, prózában, az új idők hősköltője.

*

Sokan mondják (sőt már írják is), hogy Szabó Dezső Elsodort falu c. hatalmas regénye aligha született volna meg az én Szegény magyarok könyvem nélkül. Sokan még a főbb típusokat is hasonlóknak találják a két regényben. Mindenesetre jól esik, hogy az a munkám is, amelyet közvetlen nagy és hosszas betegségemből való felépülésem küszöbén írtam: ilyen merész hullámokat vert, s ilyen egészséges utódokat nemzett, mint az Elsodort falu.

*

Augusztus végén furcsa dologra vetemedtem: operettet írtam Éjszakák királynője címen, 3 felvonásban, négy nap alatt.[55] Ha Kisfaludy Károly négy nap alatt "készítette" Ilkát (ahogy a Beöthy-féle irodalomtörténet mondja): akkor az én darabomnak sem válik szégyenére ez a hirtelen születés, mert körülbelül olyan értékű, mint Ilka. (...)

*

Sajátságos. Az én írói egyéniségem kétarcú, mint Janus isten. Egyike reális, naturális; másika romantikus, szimbolikus. Ez a két irány szinte gyermekkorom óta harcol bennem, s egyszer az egyik kerül felszínre, másszor a másik. A tűzimádót akkortájban írtam, mikor a Kortesmalacot; A két testvér-t Deák György követte, közvetlenül; vagy fordítva: Deákot a Testvérek. Én írtam az Embernek fiát, s én a Jött éve csodáknak című fantasztikumot is. Vajon nem apai-anyai örökségem ez a kettősség? Apai: a reális, anyai: a romantikus-szimbolikus. Lehetséges. - Mostanában szinte követelőző erővel akar szárnyat bontani bennem a romantikus, amely azonban hovatovább meseszerűvé válik. Míg az Álmodó magyarok mindennapi, szürke tragikomédiáját írom: már alatta ott forrong a tudat mélyén egy eljövendő szimbolikus mese-dráma, amely az ember életét és jelentését veszi fő gondolatául, s a természettel való panteisztikus kapcsolatát énekeli a legzeneibb lejtésű sorokban. Ezt akarom: zene, kép, gondolat, érzés, szimbólum, egy összefoglaltságban. A költészet költészete lenne ez, ha úgy sikerülne, ahogy álmodom. A debreceni Nagyerdő kedves romantikája is hatással lesz ennek az új költészetnek a kialakulására; mert gyermekkorom, ifjúságom legszebb, legköltőibb emlékei odafűződnek. A Nagyerdő nélkül nem teremhet költő Debrecenben. Tessék megkérdezni Csokonai Vitéz Mihályt! (...)

*

Nagyon szeretem a mozgófénykép-színházat, a mozit. Különösen azért, mert Fejér Ferenc uram, a debreceni mozik egyik tulajdonosa, szabadjegyet adott három színházba. Én aztán élek is vele, rogyásig. Sokan kinevetnek, sokan lesajnálnak ezért az alantos mulatságomért. Pedig nincs igazuk. A jó mozi több, mint a rossz színház. Világot jelent, mégpedig egész és hamisítatlan világot, ha okosan, megértően csinálják. Különben is, bennem erősen él a gyermek, akinek mese, mese, kaland, történet, akció kell. A gyermektől már egy lépés: a művész; talán az is van bennem. Mint kevés tettel élő, gondolkozó ember: megkívánom, legalább élvezetnek, az akarat és cselekvések fenntartás nélkül rohanó világát. Ez pedig a jó moziban nyilatkozik meg legfrappánsabbul. Itt keveset beszélnek, vagy éppen semmit; hanem cselekszenek, mernek, törnek-rontanak, vágtatnak, szóval élnek, vadul, veszettül, érdekesen, izgatóan. Ha igaza van Faustnak, hogy "kezdetben volt a Tett" - akkor a mozidrámák csak folytatják az ős világteremtést. Különösen a franciák és amerikaiak értenek hozzá, hogyan lehet beszélni az emberi testnek szavak nélkül is. Pompásan éreztetik néha az élet sodró forgatagát. Engem ragad magával. Élvezem. Itt lehet a tettekké szűrt Embert a legdrámaibb fókuszaiban látni életünknek. Drámaíróknak, különösen a mai hangulat-drámák korszakában, nem rossz iskola. Olyan, mint a sűrített élet. Tehát egyenesen lelki-eledel, nem nyers, hanem főtt vagy sült formában. - S maga a találmány: a fénykép mozgása egy fehér lepedőn: nem boszorkányos? Nem szívremegtetően csodás? A repülőgép mellett ez volt eddig életem legfőbb szenzációja. Óh, nem a világháború, nem a forradalmak, nem a nagy idők! Az emberiség hősei: Edison, Marconi és a tudósok halhatatlan kis csapata. Nem Fock, nem Hindenburg, nem Ludendorff.[56]

*

Október 8-án befejeztem az Álmodó magyarokat. Január elején kezdettem, s így éppen kilenc hónap alatt lett készen, mint egy szabályszerű gyermek. Nehezen hiszem, hogy mostanában napvilágot láthasson; sem a cenzúra, sem a papírviszonyok nem kedveznek neki. Elteszem erjedni. (...)

*

1918. nyarán írt Lázár feltámadása c. regényemet Csáthy kiadó vette meg 3000 koronáért egy kiadásra; először azonban Pesten akartam leközöltetni a Virradat c. lapban; Juhász Nagy Sándor barátom (akkor igazságügyminiszter ) föl is vitte a kéziratot 1919. elején Szakács Andor szerkesztő nek; de jött a sokféle zűrzavar, kommunizmus, román megszállás - nem került rá a sor. A kéziratomat szerettem volna visszakapni; Csáthy is sürgette, járt utána Pesten; de Szakács valahogy eltűnt az életből (noha élt), sohasem lehetett seholsem találni. Volt a regényemnek egy gépírásos másolata, ezt meg Besztercenaszódra vitte el valami erdélyi nyomdász, de Csáthy nem tudott vele megegyezni, ellenben a másolatot sem bírta visszacsikarni tőle. Roppant megakadtunk: két példányban meglevő regényemből egy sort sem tudtam megkaparintani. Végre, 1920 nyarán, a Táltostól[57] kanyargott el hozzám a Lázár feltámadásának eredeti kézirata. Csakhogy ekkorára Csáthy eladta a kézirat kiadási jogát Hegedűs könyvkereskedőnek, aki várta. Én gondoltam egy nagyot: Csáthy még úgysem kapta meg a regény díját Hegedűstől, tehát mindegy: kinek adom el. Megváltoztattam a címét Fekete angyalra és bevittem a Méliusz könyv-kiadóvállalathoz.[58] Ez a Méliusz rögtön megígért az első kiadásáért 20.000 koronát. All right.[59] 10.000-et fölvettem előre, ebből 3000-et kifizettem Csáthynak. Csáthy örült, én is. A Méliusz megírja a szerződést, aláírjuk. Rendben. Karácsonyra ki is akarja nyomtatni. Jó. Azonban - hó! cenzúra van! Viszik a kéziratot az ügyészséghez. Egy hét múlva jön a vélemény: "Nem ajánlható kiadásra". T.i. a mostani furcsa időben. Ez már pőtyögősen esett nekem is, de a Méliusznak még inkább - 10.000 koronája már benne van. Próbáltam egy újat: fölolvasást hirdettem az újságokban: sorozatosan föl fogom olvasni a Fekete angyalt. Az első nap délutánján megkapom a főkapitányság rendeletét: nem szabad fölolvasni, mert a cenzúra nem engedélyezte. Szervusz, sajtószabadság! Most aztán eltehetem a hírhedt regényt újra savanyodni, míg bölcsebb korszak nem köszönt ránk.[60] (...) A cenzúra a zsidókérdés nem "keresztény-kurzus" szerint való tárgyalásért és állítólagos "antimilitarista" tendenciájáért fújta le ártatlan regényemet. Ó popoj! (nov.) (...)

*

1920. november 13-án iktatták törvénybe az embertelen és aljas trianoni békét a magyar nemzet Országházában. Nagyatádi Szabó István miniszter hangosan zokogott - írják a lapok, - Friedrich István és néhány társa kivonulással tűntetett a ratifikáció ellen, s a Szózatot énekelték a kupolacsarnokban. (Köztük Pröhle Vilmos barátom is.) Bizony, temetés volt ez, jó magyarok. Saját magunkat temettük. Don Juanon[61] kívül csak a magyar nemzetnek adta Isten azt a rendkívüli kegyet, hogy a saját temetését végignézhette... Lesz még valaha egész ország ez a Csonka-Magyarország? Nem tudom. De ha lesz: nem a mi jóvoltunkból lesz.

*

Prohászka Ottokár püspök itt járt és beszédet tartott a Vígszinház[62] színpadáról. (Ezelőtt tíz évvel mert volna egy kat. püspök a színpadról beszélni?!) Azt hangoztatta, hogy Magyarország elvesztése: a kultúra halála. Finis Hungariae =finis culturae! Igaz ez? Szép volna, ha igaz volna. Talán még Németország pusztulása sem jelentene pótolhatatlan veszteséget a jövő európai kultúrára. A kultúrát mindig a gazdag és biztos talajú nemzetek csinálják, legalább is azok indítják meg és variálják; a kis, szegény vagy ingatag nemzetecskék pedig átkölcsönzik, mint a szabólegény a frakkot az úri bálra. Magyarország mikor volt gazdag és biztos állású? Talán az Árpádok és Mátyás korában. S akkor sem nagyon szórta a kultúrát. A 19-ik században lettünk tényezőkké szellemi téren, 48-as forradalom és leveretése fordította felénk a figyelmet és a rokonszenvet. Mennyivel szebb korszak volt az, mint ez! Hogy lehessen most reményünk és kilátásunk művészi életre, kulturális fejlődésre, mikor ennek a megőrült Európának nincs egy tenyérnyi országa, amely ne ordítaná ránk a pereatot?[63] Magunk erejéből nem tudom, mire megyünk, csak tíz év alatt is. Várni az európai szerencsés konstellációt: nagyon keserves szerep, koldusi sors. Ilyen reménykedő várakozás állapotában legfeljebb az irredenta irodalom és a templomi beszéd fog virágzani. Kultúra? Nemcsak nálunk temette el a nagy lavina, hanem Francia-, Németországban is. Soká teszünk előre lépést a 20-ik század első évtizedbeli nekirohanásunk után. Bizony, Ady Endre jól sejtette: 50 évig nem jön utána nagyobb magyar költő. Az én öltőm zárta be a magyar irodalom 19. századi nekilendülésének 1914-ig tartó korszakát. Ezután csak kérődzés lesz az új költészet. Már is érzem a visszazuhanást: népszínműveket (1870-es évekbeli népszínműveket) szorgalmaznak Bpesten, sőt itt Debrecenben is; maholnap csak népdalokat szabad írni; a finomság, az új felfedezések lelkünk rejtett tárnáiban: úgy elmúlnak, mint a tavaszi hó. - És én, sajátságos belső lázzal, írom, írom a munkáimat. Kinek? Minek? Az oláhságnak? Az új magyarságnak? Mert Európának nem, az bizonyos. Milyen furcsa féreg az ember; muszáj mozognia, forgolódnia, mint a nyúlnak rágcsálni, hogy egészen össze ne nőjenek a fogai. A magyar író ezután talán csak azért ír, hogy egészen el ne butuljon. Szép kilátás a jövőbe!

*

Debrecennek most a színháza is a "keresztyén kurzus" befolyása alá került; zsidó igazgatóját hatalmas adóssággal terhelten bocsátották szélnek,[64] s új igazgatója keresztyén: Kardos Géza, a pesti Vígszínház színésze lett. Ez a fiatal ember (aki kezdő korában két darabomban játszott: A halottak visszajárnak önkéntesét és a Meztelen asszony fiatal festőjét): ez a fiatal ember jó helyre házasodott, elvette D. leggazdagabb cívisének, Gyarmathy uramnak a leányát. Azokat a százezreket, sőt milliót, amelyeket a színház fenntartása magába nyel, a Gyarmathy bácsi bugyellárisa izzadja ki. Nagy dolog, mikor egy cívis, akinek a Basahalmán belől vágták el a köldökét, kultúrára is mer áldozni és nem röstelli, hogy színész a veje! Ott ül az öreg jóképű magyar minden este a színházban, gyönyörködik a vő kedves játékában; felvonásközökben pedig újságot olvas. - A színház játékrendje: jó, magyar; előadásai ügyesen és okosan rendezettek, a játék tempója a múlt évekhez képest örvendetesen friss, gyors (vigszínházi hatás!) - de bizony, közönsége kevés! A zsidók tüntetőleg sztrájkolnak, nem járnak a "keresztyén" színházba (pedig két vezérszínésze most is zsidó!); viszont az a három mozgó-színház, amelyet egy zsidó részv. társaság vezet, mindennap rogyásig izraelita publikummal. Így üt vissza a zsidó a keresztyén elvtársnak! (...)

*

A szabad királyválasztás jogának történelmi visszajáró lelke kisért... Megtartsuk-e tovább is a Pragmatica Sanctiót, vagy sem? Szerintem ostobaság lenne továbbra is Ausztriához láncolni a jövőnket; ha még most sem látjuk be, mennyi szerencsétlenséget zúdított reánk, akkor igazán méltók vagyunk a pusztulásra, vagy az örökké Ausztriához forrasztásra. Legalább legyünk még egyszer szabadok, ha már csonkák, bénák és szegények lettünk. (Szerintem: Ausztria jóvoltából!) Most az a kérdés ágaskodik föl: ki legyen a király? - Hiszen van királyunk, mondják az okosak, - IV. Károlyt megkoronáztuk! Igen ám, de elszakadt tőlünk, mikor égni kezdett a föld a talpunk alatt. Nem valami hűséges barát. Nekem pl. nem kellene többé ez a fiatal ember. Ha már nem bírunk Habsburg nélkül nyögni sem, válasszuk meg inkább József főherceget vagy a fiát, ezek velünk voltak jóban-rosszban, még a vörös uralom idején is. Legalább erkölcsi bátorságuk van; ez is jogigény a magyar trónra. Németországgal nem szabad szakítanunk; mert a germán nem halt meg, csak alszik. Vilmosnak sok fia van. -

*

Meg vagyok akadva a kosztolással. Édesanyámat a világ minden kincsével sem tudom főzésre csalogatni (...) A néném, Erzsébet asszony pedig kevesli a havi 1400 koronát, s fölmondott. Most aztán vakmerően megígértem neki a napi 80 koronát, igy valahogy kötélnek állt dec. 1-től újra. Csakhogy megjártam: az első napokban annyit tömtem magamba, hogy 5-re már böjtöt rendeztem. Magyar vagyok: ha egyszer-egyszer jól lakhatom, halálra eszem magamat. (...)

*

Vajon bírná, merné-e Petőfi most is dalolni: "Ha nem születtem volna is magyarnak, e néphez állanék ezennel én, mert elhagyott, mert a legelhagyatottabb minden népek közt a föld kerekén..." Óh, be borzasztó most magyarnak lenni! Rákosi Jenő azt írja a minap egy levelében: "Csokonai tudott szenvedő, tűrő nagy mártír lenni sekélyes időkben - tudunk-e mi magyarok lenni ilyen óriási időkben?..."[65] - A nagyságnak ránk nézve most csaknem egyetlen fajtája vár: a nagyszerű halál. Ha ezt ki tudjuk játszani - akkor halhatatlan emberei vagyunk nemzetünknek. És én ki akarom játszani; sőt hiszem: a magyarság is ki fogja játszani. De hiszem, akkor halhatatlan nemzete lesz Európának! Óh mosolyogj, biztass, édes remény! (...)

*

Sokszor, röstellem bevallani, mégis csak elragadtatással veszem magamra Magyarország szörnyű sorsát: t.i. mennyi remek téma a háborús és forradalmi rázkódásoknak és katasztrófáknak ebben a modern Iliászában! Szinte szerencsésen nagyszerű véletlen, hogy éppen ebbe a korba születtem. Mi ehhez a Pefőfiék reform-korszaka és szabadságharca?! (Belőlem most nem a magyar, hanem a költő ordít.)

*

Schmitt J. Henrik kis könyvét olvasom: "A szellem fejlődéstörvénye." Pompás! Mintha csak nekem írta volna. "(...) az a végtelenség, amelyet mi a naturában, mint külső hatalmat szemlélünk, ez a végtelenség dereng föl, ez ébred az emberi szellemben önmagáról való tudásra. (Be szép!) Vedd fel akaratodba az istenséget és leszáll felhőtrónusáról - mondja Schiller. Az istenit, amit az ember azelőtt valami külön menyországban, valami a felhők fölött trónoló mesebeli lényben keresett, ezt akkor önmagában keresi."

Óh, be jól esik ezt olvasnom, most, 1920 december havában, Magyarországon, Csonka-Magyarországon, a keresztény kurzus, a felekezeti és faji csatározások szemforgató, álszenteskedő, farizeuskodó, Tartuffe-oskodó korában! És eszembe jut egy régi versem: Új Istent keresünk,[66] amelyben Schmitt gyönyörű gondolatának ismerése nélkül jutottam ugyanerre a felséges istenemberségre:

Én látom már a jövendőknek
Kéklő ködén át: Isten-Ember...
És lesz idő: magában hordja
Igaz istenét minden élő. (1908.)
Ilyenkor mégsem bánom, hogy születtem.
Most már mi a lélek?

Nem külön substancia, nem szellem-kísértet, nem az különálló mechanizmusa. Schmitt szerint a szellemi tevékenység is kozmikus működés. (...) "...a mindent összekapcsoló ősegység...rezgési módja...az ő megfelelő ráhangzó alapját nem bármely tetszés szerinti testben találja meg és nem is bármelyik agyvelőben, hanem a világok egész végtelenségében éppen csak abban a megfelelő rezgési mód fölvételére alkalmas agyban." (...)

*

Hanem azért nagyon illuzorius ez a Schmitt-féle lélekmagyarázás. Mert az ő elméletéből csak annyi következnék, hogy az ember agya reagál az őseredeti éterrezgésekre, s így bizonyos hatást vesz át valaki mástól. De hogyan lehet ebből megértetni az agy alkotó, újat teremtő munkásságát? Mikor az Én tudatosan feszül valami addig ismeretlennek a létrehozására? Ilyenkor már az ősrezgés ráhatása a ráhangzó alapra: nem igen vezet bennünket jó útra. Ha én egy mesét gondolok ki, amilyen még nem volt a világirodalomban, vagy más ember agyában: azt honnan veszem? A Mindenség rezgi belém? Vagy mi? Itt már nehezen zakatol a Schmitt-féle repülőgép és megálló motorral zuhan biztosabb alapra: a jó öreg anyaföldre. Megint csak onnan kell kiindulni.

*

Óh borzasztó vágy, akit valahány férfiősömtől kaptam örökségül: minden nőt szeretnék szuronyom hegyére tűzni!

*

Míg odakinn viharzik a "keresztény kurzus": itt Kar utcán csöndes az élet. Reggelente operaáriákkal ébredek, igy köszöntve a Napot; vagy elszavalom az ágyban valamelyik versemet. Ez az én reggeli imádkozásom. Azután tornászom, görög módra: meztelenül. Reggeli táján Jóska öcsém két kis csemetéje, a barna Jóska meg a szőke Anni, hozza befelé az újságot (...) Azután egy órás sétát csapok, kint a kertek között, úgy szeretem a szabad határt! Jövök haza, fejemben már kotyog a Napkeleti királyfi következő jelenete, sürget az írhatnám. A kapuban kinn találkozom hazatérő édesanyámmal: hozza Baloghéktól a tejet. Humoros ötletem támad: kinyitom a nagy kaput sarkig, s beeresztem a jó, döcögő kis öreget, mintha két lovas hintón jönne. Gizi, a gimnazista-lány, az unoka, neveti huncutul; de az utcánjárók is csak somolyognak. Édesanyám korhol, csóválja a fejét: negyvenéves ember, és még mindig bolondozik! Nekiülök, pengenek az új rímek, mint parányi arany sarkantyúk; éppen Jézus szent arca ragyog föl a kereszt sugárzó fényözönében, mikor óvatosan bekukkant édesanyám: "Fiam, ne hozzak petróleumot?" Jaj - az álom elröppen, a gyönyörű látomásnak vége! A rímek csengése prózai nyikorgásba fúl. Hiába magyarázom körülbelül húsz éve édesanyámnak, hogy mikor írok: ne háborgasson, ne zavarjon, ne nyisson be hozzám (...) Egy órakor, forró fejjel felállok az íróasztaltól, nyújtózom egy nagyot - Gizi öcsém hozza a 80 koronás napi kosztot. Enni szörnyen szeretek. Hja, munka közben muszáj jól fűteni a gépet. Ebéd után sétálok egy kicsit, azután leheveredem egy órára. Négykor bekapom a fél liter tejemet, olvasgatok vagy írok. Öttől hétig moziban etetem a fantáziámat; szükségem van mesére, kalandra, vagy egy szép tájra, szép arcú nőre. Máskor színházba megyek, megfüröszteni a lelkemet valami jobb fajta darabban; vagy zenével altatgatni a ködös jövőtől rémledező idegeimet. Este olvasgatás. Tíz órára már mindig lefekszem. A kályha álmosan duruzsol; az ablakon benéz a teli hold; valaki elmegy az ablakunk alatt; távolról kutya vonít, egy kocsi zörög a kövezeten... azután Mab királyné[67] szememre teríti színes álomfátyolát.

Reggel kezdjük újra az egészet. (...)

*

Láttam ma este Gaby Deslyst, a szép szőke francia táncosnőt egy mozidrámában.[68] Óh, be gyönyörű termete van még most is! Micsoda lábszárai, Istenem!... És láttam a párizsi Concordia teret, a Szajnát, bájos nyaralókkal, színes lóversenyközönséget, drága parkokat, márvány szobrokat, gyönyörű ruhákat... mindent, mindent, ami szememet és fantáziámat eteti, s ami nélkül hervadozom itt sáros, ködös Debrecenben. Két óra hosszat Párizsban voltam. (...) Mikor kiléptem a moziból: vak sötét utcákba zuhantam; Debrecenben már napok óta nem világítanak, nincs szén, nincs villany. Olyan szomorú bánattal tévelyegtem hazáig, mintha valami idegen városba érkeztem volna, ahol nincs egy ismerősöm, s még azt se tudom: hol hálok? - Otthon elővettem Dickens Nehéz idők c. regényét és Gradgrind Tamás úr tény-figurájával mulattattam elszontyolodott magamat. Így vándoroltam egy pár óra alatt három országon át. Párizs, London, Debrecen. (...)

*

Ezer meg ezer filmet láttam, de talán mégis az Abel Gance írta és rendezte francia darabok voltak rám legnagyobb hatással. A J'accuse megőrült poétáját és megrázó vízióját (a világháborúban elesett katonák halott-menetét haza a városba) mindig látom. A X. szimfónia asszonyalakja is felejthetetlen, abban a jelenetben, mikor régi szeretőjével találkozik utoljára. Ezek többek, mint színdarabok. Életdarabok.[69]

*

Most már kezdjük sejteni Magyarország háborús veszteségét. Bevonult a Monarchiából összesen 4.180.000 emberünk, ezek közül katonai szolgálatot teljesített 3.631.336. Az utolsó piavei offenzíváig bezárólag elesett, meghalt, fogságban elpusztult összesen: 947.880. A vörös hadsereg vesztesége: 3500 halott. Összes katonai halottveszteségünk a békekötésig: 951.380. (Én azt hiszem: több.) A halottak 26.1 %-át teszik a szolgálatot teljesített katonáknak: minden negyedik emberünk meghalt! Magyarország népességének 4.40 %-a a halottveszteség. Pénzben kifejezve ez a veszteség: 167.648 milliárd korona, egy ember életet 9000 koronára becsülve. - Rokkant: 300.000!

A Monarchia összes vesztesége: = 1.511,619.
+ 325.000. (fogoly halott)
Ennek fele: magyar! 1.836.619.

Ezzel szemben bevándorolt 637.325 galíciai! (7.8 %-a a lakosságnak!) Ezekből lettek a lánckereskedők; s ezeket táplálta a balek Budapest, Magyarország, mint "szegény menekültek"-et! Holott jórészük a katonaság elől szökött meg; s őket is magyar ezredbeli fiúkkal kellett pótolnunk, azok hullottak helyettük, míg ők idebenn hízódtak rajtunk. Óh magyar butaság, magyar gondatlanság, magyar élhetetlenség! Ezért imádod annyira még ma is Ausztriát?! Hiszen az kergetett erre a vágóhídra is. Az igaz, hogy te meg marha voltál. Európa legnagyobb marhája a gavallér magyar. - Vajon tanultunk-e belőle valamit?

[1] Mindkettő Mj.: Oláh 1908.

[2] Mj.: Oláh 1911.

[3] Horia ezredes úr.

[4] A kétértelmű véleménynyilvánítás szállóigeszerű példája.

[5] A szamár legyőzi az oroszlánt

[6] vö.: Berényiné Varga Ilona: Szathmáry Zoltán élete és munkássága. Előszó a Debreczeni Szemle 1912-1915 repertóriumához. Debrecen, 1985.

[7] "Mindazon népek között, melyek elvonultak szemünk előtt [...] egy sem szerencsétlenebb a magyarnál. Országuk elnéptelenedett, kétfelé szakadt a katolikus meg a protestáns hit között..." (Voltaire: Tanulmány az erkölcsről.) (Idézi Pierre Chaunu: Felvilágosodás. Bp., 1998. Ford.: Nagy Géza.)

[8] Utalás a forradalmak időszakában játszódó regényére, az Álmodó magyarokra.

[9] Tóth Ede és Csepreghy Ferenc népszínművei.

[10] 1919 márciusától megjelenő, önmagát 1920-tól keresztény politikai napilapként definiáló újság.

[11] Bírálatában Zivuska Jenő először azt vizsgálja meg, vajon Molière célja a katolicizmus támadása volt-e. "Valószínűbb (...) az a feltevés, hogy a Tartuffe maró szatírája egy általános emberi bűnnek szólt: a szemforgató képmutatásnak, - nem pedig a katholicizmusnak." Aztán azon töpreng el, hogy ennek ellenére lehet-e a darabot így értelmezni, valamint "a hit és a vallás elleni támadásnak felfogni?" Annál is inkább jogosnak érzi e kérdést, mert nem akárkik, hanem Bossuet, Bourdalone és I. Napóleon is felháborodtak Molière színművén. "...hiszen érezzük, hogy Tartuffe minden képmutatás mellett is elárulja miszerint ő lelke mélyén kikacagja a hitet és a maga által oly szentnek mondott ájtatos elveket. (...) a Tartuffe a néző egyéni felfogása szerint lehet a vallásos képmutatás ostorozása, de lehet, amiért a költő ugyan nem felelős, a hitnek persiflage-a is. - Ha pedig így áll a dolog, kérdjük, vajon alkalomszerű volt-e éppen ezt a molière-i komédiát színrehozni." Zivsuka két okot is említ, ami a darab színről való levételét indokolná: az egyik a kiéleződő felekezeti ellentétek, a másik - szerinte ennél fontosabb - a hit, a vallás veszélyeztetett helyzete. (Zivuska Jenő: Tartuffe. Hajdúföld 1920. január 29. 23.sz. 3-4.)

[12] Németh Antal szerint a falanszter-jelenet miatt tiltották be. (Németh Antal: Az ember tragédiája a színpadon. Bp., 1933.)

[13] Szepességi szász.

[14] Pál apostol.

[15] Olasz.

[16] "Meg nem halhatok én teljesen: elkerül téged, síri folyó, jobb felem..." (Énekek III. 30. Devecseri Gábor fordítása. In: Borzsák István és Devecseri Gábor szerk.: Horatius összes versei. Bp., 1961. 258.)

[17] Éljen, éljen Ferdinánd király és Mária királynő!

[18] Óvakodj a kutyától.

[19] Isten nagyobb dicsőségére.

[20] Az idézet pontosan: "Görög, gubás, bojér, olasz / Német, zsidó, nekem mihelyt fejét / A korona díszesíti, mindegy az; / Mert szent előttem a királyom..." (Katona József: Bánk bán II. felvonás)

[21] Decebal: a dák nép királya, Traján: Trajánus, Dácia-tartomány megszervezője.

[22] Testvér.

[23] "Rongyos legények, de vitézek, / Mind bátran harcol, bátran vág, / S a katonának bátorsága / Teszi díszét, nem a ruhák."

[24] 1919 május 25-én Debrecen város küldöttsége Magoss György ideiglenes polgármester és főispán vezetésével Nagykárolyba utazott Ferdinánd királyhoz. A fogadási ünnepségen Baltazár püspök megáldotta a királyi párt. A király megígérte a vallásfelekezetek szabadságának és autonómiájának megtartását. (Tokody 1986, 172.)

[25] "Honnan volt az a kincs? Bánk, nem felelsz?" (Bánk bán II. felvonás)

[26] Mj.: Oláh 1919b.

[27] Békésebb hajlamú.

[28] Ébredő Magyarok Egyesülete üléséről tudomásunk szerint egyetlen lap számolt be: A Hírlap. A tudósítás szerint olyan sok érdeklődő volt, hogy a hallgatók egy része nem fért be az Arany Bika dísztermébe, számukra a Kossuth-szobornál külön gyűlést tartottak. A gyűlés szónokai: Dr. Prőhle Vilmos egyetemi tanár, Jakocsevics Lajos budapesti küldött, Szabó Dezső író, Mádl Géza budapesti küldött és Csernus Mihály voltak. "A nagygyűlés végül határozati javaslatot fogadott el, mely szerint feliratban követelik a nemzetgyűléstől a zsidók emancipációját tárgyaló 1867. évi XVII. t.c. eltörlését, illetve a zsidókérdés törvényes úton való rendezését." (A Hírlap 1920. március 30. 3.)

[29] A Hírlap 1930. március 30-i száma részletesen ismerteti Szabó Dezső beszédét, de a Baltazár elleni kirohanást a tudósítás nem említi. Szabó a magyar irodalom várható fejlődéséről beszélt. Úgy látta, hogy a magyar irodalom a múlt század hatvanas éveiig hű tükrözője volt a nemzeti szellemnek és a faji jellegnek, ekkor azonban a régi magyar literaturát egy nemzetközi, magyartalan áramlat elnyomta. De most újabb fordulat következik. "Irodalmunk ezután (...) szociális irodalom lesz, átfogó és egyetemes, nem pedig lírai apróságokkal való beteges bíbelődés. A közösség egész életét, a maga durva realitásában kell odahemzsegtetni az új olvasó elé."

[30] A lutheránusokat meg kell égetni. (Werbőczy István törvénye.)

[31] Hegedűs és Sándor Irodalmi és Nyomdai Rt.

[32] Így nektek dolgoznak, s nem ti dolgoztok.

[33] Gróf Dégenfeld József megyei és városi főispán és egyházi gondnok.

[34] Változnak az idők, s velük együtt mi is.

[35] "És...de hová ragadtál? / Oh felhevülésnek / Gyors talyigája!" (Petőfi Sándor: A helység kalapácsa)

[36] Jajjajaj, édesapám.

[37] Bodor Aladár ekkor a Magyarság című napilap munkatársa és Szabó Dezső közeli eszmetársa volt.

[38] Teher alatt nő a pálma.

[39] Arz Artúr, br. von Strassenburg (1857-1935): a Monarchia vezérkari főnöke 1917-1918 novembere között; Potiorek, Oskar von (1852-1933): táborszernagy, a szerbiai offenzíva vezetője.

[40] Jesch Mátyás, Kerékgyártó Jenő, Kollwentz Rezső, Kronstein Béla, Nádasdi József, dr. Zivuska Jenő.

[41] Drasche Lázár Alfréd (1875-1949): diplomata, író; Benárd Ágost (1880-?): orvos, keresztényszocialista politikus.

[42] Marconi-féle dróttalan távíró.

[43] Angyal Dávid (1875-1943): történetíró, egyetemi tanár, 1910-től tagja a Kisfaludy Társaságnak.

[44] Lőrinczy György (1860-1941): író, 1899-től tanfelügyelő, 1908-tól a Petőfi, 1924-től a Kisfaludy Társaság tagja.

[45] Friedrich István (1883-1958): legitimista politikus, 1919 augusztusától novemberig miniszterelnök, majd 1920 márciusáig hadügyminiszter, 1920 áprilisában kilép a Keresztény Nemzeti Egyesülés Pártjából; Haller István (1880-1964): újságíró, keresztényszocialista politikus, 1919 novemberétől 1920 decemberéig vallás- és közoktatásügyi miniszter; Simonyi-Semadam Sándor 1920 márciusa és júniusa között miniszterelnök; Bleyer Jakab (1874-1933): irodalomtörténész, 1919 augusztusától 1920 decemberéig a nemzeti kisebbségek minisztere.

[46] Szemere György (1863-1930): író, 1910-től a Petőfi, 1917-től a Kisfaludy Társaság tagja.

[47] Sebestyén Gyula (1864-1946): folklorista, irodalomtörténész, 1909-től tagja a Kisfaludy Társaságnak.

[48] Mauthner Ödön kertész nemesítette tök.

[49] Mj.: Oláh 1925.

[50] Héjjas Iván.

[51] 1920 augusztus 1-én került sor Debrecenben a Székely Ifjak Napjára. "A hazátlanná vált székely testvérek [az országot járva a Székely Nemzeti Párt jelöltállításához gyűjtöttek támogatókat], hogy a nemzetgyűlésben is legyen képviselete a székely politikai meggyőződésnek, melynek egyedüli sarkköve a területi integritás". (Debreczeni Független Újság 1920. szeptember 18.)

[52] A kérdés, ki ölte meg Tisza Istvánt, máig tisztázatlan. A Tanácsköztársaság idején sokan dicsekedtek azzal, hogy részt vettek a gyilkosságban, a leverése után azonban már tagadták. (vö. Pölöskei Ferenc: Tisza István. Bp., 1985. 271-272.)

[53] A Debreceni Munkás és Katonatanács napilapja. Megjelent 1919. III. 23 - IV. 23. között.

[54] 1922-ben megjelent regénye, a Fekete angyal előszavában azt mondta Oláh, hogy a Deák György című munkájával együtt ez a regénye a tetralógia második része. Az Álmodó magyarok lesz majd a harmadik és az Ébredő magyarok a negyedik rész. Az Álmodó magyarok megjelent 1919 tavaszán a Virradatban, a másik regény kéziratban maradt.

[55] 1921. március 3-án mutatták be Fekete pillangó címmel, Tatay Zoltán zenéjével.

[56] Ferdinand Foch (1851-1929): az antant hadsereg főparancsnoka; Paul Ludwig Hans Anton von Hindenburg (1847-1934): politikus, tábornok - lásd 136. sz. jegyzetet; Erich Friedrich Wilhelm Ludendorff (1865-1937): német tábornok.

[57] Táltos Kiadó.

[58] A Városi Nyomda által létrehozott, kiadói joggal rendelkező könyvkereskedés.

[59] Helyes.

[60] Csak 1922-ben jelent meg.

[61] Don Juan történetének XIX. századi feldolgozásaiban gyakori epikai elem, hogy képzeletben átéli saját temetését, ami fordulópontot jelent az életében.

[62] Az Arany Bikához épített színházterem, amely moziként is (később kizárólag akként) üzemelt.

[63] Vesszen, le vele.

[64] Heltai Jenő és társulata Horthy bevonulása után távoztak a városból.

[65] A levelet nem találtam meg.

[66] Mj.: Oláh 1908.

[67] Mab királynő: rontó démon, boszorkány, jótékony álomtündér.

[68] Gaby Deslys (1893-?): táncos-színésznő.

[69] Abel Gance (1889-1981): rendező, az I. vh. utáni francia filmművészet kiemelkedő egyénisége.

VISSZA A CÍMLAPRA