1903-4.

Azt hiszem, 1902-ben avattak legénnyé... Egy csodálatos szép testű, szőke lány. Azt a levertséget, szégyent, szomorúságot, ami szüzességem elvesztésével járt, lehetetlen leírnom, talán el sem hinnék a könnyű lelkiismeretű emberek. Büszkeségem, kiváltságos tisztaságom érzése odalett. Én is csak olyan hitvány vagyok már, mint a többiek. De szenvedélyem, érzékiségem hármas lánggal lobogott, s mivel szégyelltem, titkoltam nemi életemet. Soha nem tudtam társasággal menni ilyes éjjeli kalandra; mindig egyedül, lopva, rettegve osontam egy-egy szokott helyre. (...) Nem bírtam parancsolni vért szagolt érzékeimnek: a szerelem öngyilkos martírjává jegyzett el az élet, mint a Maupassant rettenetes szerelmeseit.

Lesoványodtam, legyengültem, kifakultam. Lappangó láz lepett meg. Hiába dacoltam a körülkerítő betegséggel, levert lábamról.

1903. márciusában kerültem ágyba. Úgy látszik, erősen meghűltem, mert ízületi gyulladást kaptam. Ott fetrengettem 40 fokos lázzal sötét, piszkos kis Váczi utcai lakásomon. (...) Míg egyszer aztán oly rosszul lettem, hogy egy medikus ismerősöm mentőkocsival jött értem, s úgy vittek el, kimeredt félhalottat, a Pál utcai Diákkórházba.

Emlékszem, mikor az ágyba letettek, az ottani orvos összenézett az ápolónővel: na, ennek is hamarosan felkötjük az állát.

Meggyógyultam. (...)

Elhanyagolt bajom szívburokgyulladásba ment át, s ezért féltett a derék kis Ritook dr., a legcsúnyább és legkedvesebb orvos, akit életemben ismertem. (...) Furcsa, de így van, akkor bizonyos romantikus meghatottsággal, sőt büszkeséggel gondoltam rá, istenem, milyen szép betegséget szereztem: szívbajt, a szerelmesek és művészek kiváltságos baját. Még akkor nem tudtam, hogy el vagyok veszve az életnek. Pályámat ez a baj vágta ketté; szerelmeimnek, házasságomnak ez állt útjába. Ezt tette gyötrelemmé számomra az éveket. Ezt tett idegbeteggé, magam és mások megvetőjévé. Pesszimistává, zárkózottá, elvonulttá, költővé.

1903 tavaszán, májusban, ünnepelte Magyarország a Rákóczi-fölkelés kétszáz éves fordulóját. (...) Költői hírem olyan volt, hogy nem is gondoltak más ódaíróra, mint reám. (...) a jelmezes díszmenetben, amely az Egyetemi Templomból indult ki, s húzódott végig a Kerepesi úton, a Nagy Körútra, le a Royalig, Rákóczi kurucának voltam öltözve (...) Kivont kardom gyönyörűen csillogott-villogott a tavaszi napfényben. Ilyen jelmezben szavaltam el, talán huszonötödik pontképen, a Royal dísztermében Rákóczi c. versemet; olyan megdöbbentő hangon, hogy a folyosókon kinn pihenő közönség egyszerre betódult. (...)

Ez a Rákóczi-vers nagyot rúgott rajtam. Emelt. Hanem az volt a baj, hogy nemsokára Deák Ferencet is ünnepeltük, s az Egyetemi Kör százkoronás díját én nyertem meg, s én szavaltam az egyetem hivatalos ünnepélyén is, valamelyik barátom kölcsönkért szalonkabátjában. A nagyfejűek el voltak ragadtatva; az öreg Vécsey Tamás megölelt, azt hitte, jogász vagyok; Beöthy uramnak is tetszőre rezgett sovány kis feje. Hanem az ifjúság radikálisabb, 48-asabb eleme rám támadt: micsoda elvtagadás ez egy O.G.-tól! Először az antidinasztikus Rákóczit zengem, azután ugyanazzal a tüdővel a hiperloyalis Deák Francinak kiáltok hurrát; ej, ez mégse járja, vagy piros, vagy fekete! - Sok szurkálást kellett kiállanom népszerűségemért.

Nagyvakációra hazamentem Debrecenbe. A két hónapot a vénkerti[1] kis pajtánkban üdültem át, olyasképen, hogy d.e. 10-12-ig Karácsony György c. drámám jambusait kovácsolgattam, szörnyűséges nekilendüléssel. Úgy elfogott az ihlet, hogy hangosan szavaltam a születő dörgedelmes sorokat, monológokat, dialógokat, s úgy írtam, poétai furorral, papírkiszakadásig. Baja Miska theologus barátom is Debrecenben hegyelt[2] ekkoriban; ki-kijárt hozzám az öreg venyigetetejű pajtába. Tudta, hogy "költök", azért már messziről rákezdte a nótát: "Ha benyúlok pitykés lajbim zsebébe" - figyelmeztetőnek, hogy jön. Én jó tíz percig még nem tértem magamhoz, annyira beleéltem magamat a XVI. század gyilkos Debrecenébe. De a Baja kunkorgós jókedve, bolondozása hamarosan földre pottyantott a Pegázusról. - Istenem, hogy hittem én akkor drámaírói hivatásomban! Nem sejtettem, hogy én nem írom, hanem élem a legmodernebb és legmagyarabb tragédiát.

Morcos, keményfejű édesapám is kezdett már ekkor némi kis örömet találni bennem, elveszett fiában. (Elvesztem, mert nem fiákeres lettem.) Különösen (...) a sikereim imponáltak neki[3] (...) A testvéreim inkább irigyeltek, mint kedveltek érte. Hja, mondogatták, könnyű az úrnak!

Ezen a nyáron zsinóros, de modern szabású magyar ruhát csináltattam magamnak. Gyökössy meg Baja olyanban jártak, én is hódoltam az ő ízlésüknek. Ez a divat a lelkemnek volt külső kifejezője, magyar voltam rogyásig. Még ekkor kevés európaiság ragadt rám; nem jártam túl a hazámon.

1903. szeptemberében utolsó egyetemi esztendőm küszöbére léptem. Ez a tíz hónap szakadatlan munkában perdűlt le; még az éjszakák nyugalmát is megraboltam, ami pedig nem volt szokásom. Tanítványokat nem vállaltam ebben az évben, hanem a Beöthy-jegyzeteknek lettem kiadója.[4] Rettenetes favágás ilyen "kiadó"-nak lenni. (...)

Az Egyetemi Kör választmánya megtett a rhetorikai (szépirodalmi) szakosztály elnökének, s ezt a tisztséget két éven át (1903-4.) viseltem. Ez is elég dolgot adott, mert a népes gyűlések vezetése s a kövér programok ledolgozása fizikai és szellemi energiafogyasztással járt. Hires voltam kemény és elszánt elnökösködésemről; az ellenkezőket rövid kantárszárra fogtam, a rendzavarókat kiutasítottam; de magasabb színvonalon azóta sem volt az a szakosztály. A fiatalabb nemzedék tisztelettel nézett fel rám; az egyívásuak pedig szerettek vagy gyűlöltek.

Ezenkívül szakvizsgámra is rendszeresebben készültem. Szedegettem nyelvészeti munkám adatait: a debreceni nyelvjárás ezer fordúlatát, szókincsét.[5] Doktori dolgozatom tárgyáúl Csokonai és a latin költők viszonyát választottam, ez rengeteg dolgot adott; Horatiust, Ovidiust, Vergiliust, Propertiust, Tibullust, Catullust keresztül kellett rágnom. Ma is szent borzalommal gondolok akkori veszett munkaerőmre. - Junius elejére újra megrokkantam, beteg lettem; másodszor kerültem kórházba. A "Csokonai és a latin költők" első példányát betegágyamban lapoztam végig.[6]

[1] Debrecen egyik XIX. században kialakított kertje.

[2] Büszkén jár, rátartian viselkedik.

[3] E sikerek közül talán leginkább az lágyította meg Oláh Mihály szívét, melyet fia az 1903. augusztus 2-i, a debreceni Hősök temetőjében rendezett ünnepségen ért el. Oláh Gábor a debreceni csatára emlékezve saját versét szavalta el, amelyben "[n]éminemű királysértő csendes megrovás is lüktet (...), amit nem minden fül fog fel egyszerre, csak a ravaszabbak, a parasztibb fülek. Ezek a huncut civisek egy szippantásra megérezték a sáfrányillatot. (...) Az újságban nem jelentettem meg, hogy királysértési pör szennyes árjában fuldokló Móricz Pál bátyánknak még több baja ne származzék belőle, az én rovásomra. Hanem azért a vers, amelynek címe Nem jó tűzzel játszani!, terjed, terjed sub szür, kéz alatt. Magam is leírtam a hozzámfordulóknak egy pár példányban, azok is irogatták tovább. Még a collégium nemes kapusa, Sándor bácsi is megszerezte valahogy múzeuma számára." (O. G. Madai Gyulához, 1903. aug. 15. - DIM)

[4] Eszthetika lélektani alapon. Dr. Beöthy Zsolt egyetemi tanár előadásai után jegyezte és kiadta Oláh Gábor. Budapest, 1903-1904. I. félév.

[5] Oláh 1906.

[6] Oláh 1904.

VISSZA A CÍMLAPRA