1909. júliustól - 1918-ig

Elolvad minden, mint a hó,
Ez a világ: csaló.

Július

Ennek a hónapnak többfajta jelentősége van. Blériot francia mérnök ekkor repülte át a világ tapsa közt a La Manche csatornát, én meg ekkor korrigáltam Petőfi képzeletét és Korunk hősét, az udvarunkbeli réjázó[1] gyermekek ordítozása közt.

*

(...) A rekkenő hőségben egészen graeco more[2] élek: anyaszült meztelenre vetkőzve írom a Rossz istenek alkonyatának[3] dörömbölő sorait; azután levágom a ceruzát, tornagyakorlatokat végzek, szobám igazán gimnázium. Ha valaki idegen be találna vetődni: azt gondolná: megőrültem ebben az őrült melegben. Hiszen a háborodottak először is a ruhát hányják le magukról. Mint a szegény öreg Lear a pusztában.

*

Olvasom Goethe Wilhelm Meister-ét. Igazán, az emberrel átéleti a gyermekkorát. Most már nem merem megírni a színjátszáshoz való határtalan szerelmemet, mert rám olvassák, hogy plagizáltam. (...)

*

Ez a hónap nem igazán volt a nyugalmak hónapja. Az írói arcképek közül elkészültem a Gárdonyiéval és a Péterfyével.[4] Óh ez a Péterfy, de szerencsétlen lélek lehetett! Magában hordotta a huszadik század legmélyebb járatú magyar elméjét - és nem tudta kamatoztatni! Mintha ötven esztendeig kereste volna maga magát; pedig ott volt, kifejlett, sokan észrevették már, csak ő maga nem látta, nem hitte. Alig tudnék hozzá hasonló Proteus-embert idézni: annyi alakja van, ahány íróval foglalkozott. Roppant érdekes tünemény. Talán a természet félrebillenése miatt világhírű színjátszót nyomott agyon benne az oldalt fölbuzogott filozófus és művész. - Tisztázgatom sajtó alá az Istenek alkonyata kötetembe szánt kisebb verseket. Ősszel, ha élek, négy ágyúval[5] rontok a magyar Közönyösség fellegvárának; és beveszem, be kell vennem, ha csillagok hullanak is. Megmondottam régen: 30 éves koromra vagy leszek valaki, vagy -. (...)

*

A mai magyar írók kisszerűek, provincia-tehetségek. Mindenkinek egy hangja, egy színe, egy dallama van. Olyanok, mint hatalmas zenekarban egy-egy hegedűs, sípos, trombitás; a maga kiszabott modulációjú hang-útján futkossa szüntelenül. - De egész zenekarnak lenni! ez az istenien nagyszerű! Ha valamire büszke vagyok: tehetségemnek sokszólamúsága az. S az én derék kortársaim nem akarják ezt észrevenni!

Augusztus

Elszaladtam üdülni Rahóra;[6] de sok volt a zsidó, az orosz, meg a meleg, azért visszahanyatlottam Pávelfürdőre.[7] Itt rejtelmeskedtem át egy hetet. A fürdő közönség nem tudott velem tisztába jönni, mert a kis Juliskán kívül szóba sem állottam senkivel. Egy pesti szép szőke asszony, a Margittay Tihamér felesége, azzal tette magát érdekessé, hogy békát hordott magával, s azt mutogatta asztaltársainak. Ez is fura ízlés. Itt az úri asszonyok, ahogy hallottam, még Eötvöst és Kölcseyt olvassák. Nem gondoltam, hogy ilyen sokáig éljen egy magyar író!

Hanem Juliska! Ez a fekete szemű, fekete hajú, párductermetű kis leány! Nem hiába Wilhelm Meister tanuló éveit olvasom, de nekem is Philinem akadt benne. Átöleltem, megcsókolgattam; lehunyta a szemét, és pihegett boldogságában. Óh, szép napok voltak ezek! Az ifjúságom visszakacsintott rám. (...)

*

Írom a Rossz istenek alkonyata végét, igazán vad lázban. Sokszor a ceruzám majd átszakítja a kemény papírt, olyan "nyomatékkal" akarom belemetszeni, belevágni gondolataimat. Ilyet még nem írtak magyar nyelven, az bizonyos. - Lassanként egészen új formát teremtek ezzel a rímtelen, időmértékbe ömlő, görgő prózával, mely több, mint költemény.

*

Zilahy Gyulának benyújtottam a Meztelen asszony-t meg A halottak visszajárnak-ot. Azt írja a nagy Zsül, hogy november elején színre hozza mind a kettőt. Majd meglátom, hogy áll szavának. - Az öreg Debreczen, nem tudom honnan, már előbb jelezte a darabjaim előadását, mint én a Zilahy levelét kaptam. S bár nincs megelégedve egészen költészetem irányával, ajánl a debreceni közönség kegyelmébe.[8] Óh köszönöm, köszönöm; mily édes hang! Úgy érzem magabiztos rómaiaktól könyörgött magának voksokat.

Szeptember

Nagyszerű század ez a huszadik mégis; nem hiába az én századom. Blériot-ék repülnek, Amerika pedig fölfedezi az északi sarkot. Lázban van az egész világ; pedig ez a poláris expedíció csak bravúr. Ketten is versengenek a dicsőségért: Cook és Peary. Nem tudják a bolondosok, hogy már 1908. tavaszán fölfedezte az ő felfedezésüket egy szilaj magyar: Sebestyén, aki végigcsatázta az orosz-japán háborút, megülte Berlin börtönét, áttombolta Párizs éjszakáit és megsiratta az álmatag Magyarországot. - A Korunk hőse csakugyan korszakos könyv, mert hőse fedezte föl legelőször az északi sarkot - az én segítségemmel persze. És énrólam még csak egy betűvel sem vesz tudomást a világsajtó! Mit ér az ember, ha magyar?

*

Nagyszerű, vasék[9] kölyök játszik az udvarunkon: a cirmos kis Veress Jóska. Olyan, mintha ötven esztendőnyi életenergiát kovácsoltak volna egy három éves gyermektestbe. Majd szétveti az egészség. - Istenem, Istenem, be jó volna kis embereket csinálni! (...)

*

Singeréknek elküldtem kiadásra az Írói arcképeket és az Istenek alkonyatát. Az Istenek alkonyatá-nak hamarosan be is alkonyult: nem hajlandók kiadni, mert, tetszik tudni, a viszonyok...a viszonyok... A kutyateremtését azoknak a viszonyoknak! Mik azok a viszonyok, hogy még Singeréknél is hatalmasabbak? Mit tehettem mást: bevittem a debreceni városi nyomdába; meg sem kérdeztem, mennyiért: csak nyomják! Ki tudja, meddig nyomhatják? A nemes Zengőék 80, azaz nyolcvan koronát ajánlanak a tíz írói arcképért. Egy-egy cikk: 8 = nyolc korona... Két hónapi munkámért: 8 korona... Mert bizony Gárdonyit, Herczeget, Mikszáthot, nem lehet egy hét alatt elolvasni! Óh, szép fehér papirom: nem pirulsz? Nem pirulsz? Nekem bent a lelkemet önti el valami keserű-horgas pirosság. De sebaj. Még jó, hogy így is élünk. Hát ha még így sem volna? Szegény Csokonainak még így sem volt. Azért, örvendezzetek egek, ti is, földi seregek.

*

Óh Debrecen, Debrecen! Sokat igazán nem vártam tőled; de 1200 forint évi fizetést mégis adhattál volna már.[10] Ide s tova harminc éves leszek, ide s tova megrokkanok, ide s tova meg is halok - nekem mégis csak nyolcszáz forint az évi bérem. - Azt mondja a nemes Kollégium: fizetésemre nincs fedezete! Óh Jehova egy Isten a csillagos égben: nincs fedezet! Érted ezt, értelmes nemzetem: Oláh Gábor fizetésére a dúsgazdag Kollégium vagyongarmadájában nincs fedezet! Sírjatok, angyalok, zokogjatok; mert ezek az igazi nagy tragédiák, ahol nem lehet megoldani a drámai csomót; mert: nincs fedezet, óh mert nincs fedezet!

Felmerült az a terv is, hogy könyvtári állásomat esztétikai-irodalmi tanszékkel kössék össze; hanem erre meg az ifjú akadémiai professzorok zúdultak rám: mit akarok? Volna lelkem elcsaklizni az ő ötödéves korpótlékjaikat? Pap Károly, ez a finom papírkártya-ember, a méltatlankodásnak egész reformátori ornátusában sirámlott reám: volna lelked, Gábor? - Nem, nem uraim; nem! Nem fosztom meg önöket az ötödéves korpótléktól! Élvezzék, hízzanak meg; nemzzenek jó kövér gyermekeket érte, habzsolják a kölcsönszedett sivatag adat-tudományt nagy szorgalommal, hogy az ötödéves korpótlék hiánytalanul pendüljön be zsebükbe. Darkó úr, class. philologus, mindig veri a mellét: eszmékért harcolunk, uraim! eszmékért küzdünk, eszmékért erre, amarra vissza! Az ám. Az ötödéves korpótlék: ez az önök eszméje. - Jerum, jerum, hát az én nyugdíjam, korpótlékom hol van? hol lesz? Erre feleljétek, ti mindentudó égi hatalmak!

*

Az utolsó Gál-t befejeztem (...) Pirulva küldöm el az Akadémia Nádasdy-pályázatára; jó csillagom szerint bizonyosan haszontalanul. Nem a hírért, nem a dicsőségért - az ötszáz pengőért. (...)

*

Megjelent a "Petőfi képzelete". (...) Üdvözöllek, lelkem szép virága! Üdvözöllek, édes magzatom! Nem tudom, az apának van-e nagyobb öröme fiában, mint nekem benned? Szegény Petőfi, nem tudom, álmodta-e, hogy valamikor ilyen furcsa könyv is jelenik meg róla? Madai Gyulával vitatkoztam valamikor róla: miben áll hát a Petőfi igazi nagysága, amit nem magyaráz sem a kor, sem a sorsa, sem politika jelentősége? Szóval, miben áll művészi nagysága? Én akkor 23-24 éves fővel kimondtam már: hogy képzeletének páratlan üdeségében. Ezzel a könyvvel próbáltam igazolni régi állításomat. Én Shakespearet is itt láttam és látom mindig legcsodálatosabbnak. S ne pirulj el, édes szép fehér papírom, de a magam értékelésénél is a képzelet nagyságára, hatalmára billen el a mérő. La phantaisie c'est le poete. L' imagination creatrice: c'est le poete le plus grand![11]

*

Mostanában több ízben kopogtatnak be hozzám: "Látni akarom O. G.-t." A múltkor egy ref. pap nézett rám csodálkozva percekig; s utoljára azt jegyezte meg: "Azt mondták Önről, hogy kicsi és szőke, pedig daliás és barna." Megköszöntem. Egy fiatal jogász pedig, aki éppen most érkezett haza Párisból, egyenesen hozzám szaladt, lelkendezett, egész őszinte örömmel. Egy félórai beszélgetés után megvallotta, hogy sokkal magyarabbnak képzelt. Ez csak udvarias kifejezése volt annak, hogy sokkal parasztosabbnak. (...)

Október

(...) Itt járt a kis agyas-fejes Móricz Zsigmond, a Hét krajcár írója, aki egészen új szemmel kezdi nézni a falusi magyarságot. Csöndesen iddogáltunk az Angol királynő udvarán[12] , míg Móricz Pál, a hajdúság percegős pennája, rózsaszínű ködében táncolt előttünk a mámornak. Valami hét tagú banda húzta a fülünkbe, őszies melankóliával. Ahogy hangtalankodva elnéztem ezeket a barna fiúkat: lassanként a Nyugat bandája alakult ki belőlük előttem. Az az affektáltan hajladozó-rengedező prímás, aki azért meg tudja cifrázni: az Ady Bandi. A kontrása: Babits Mihály; a cimbalmos: ravasz szemű Móricz Zsiga; az öreg bőgős: Lengyel Menyhért; a brácsás: Balázs Béla, a pénzkunyeráló impresszárió: báró Hatvany Lajos úr. Sokszor igen hamisan húzták, sokszor hamiskásan, sokszor magyarmiskásan. Közben az öreg Móricz Palyának ellopták "selyem köpönyegét"; s ez olyan hatással volt rá, hogy kijózanodva elkullogott a szerkesztőségbe. Mi is kereket oldottunk hamarost, mert a Bánk bán előadására nem kaptunk jegyet. S a nyavalyás Zilahy mégis szűköl. - Móricz Zsigmond különben kapacitált a Nyugat nevében: térjek vissza hozzájuk. Nem. Most is fáj még az Isten nyomorultja, Fenyő Miska (sic!) marása.[13] Majd. Valamikor.[14] Vagy semmikor. Vagyok én már az, aki vagyok, úgyis. Minek lajtorja, mikor repülőgépem is van? Nem igaz?

Ad vocem[15] repülőgép: Blériot jön Budapestre! Az istenfáját, megnézem!

*

Sokat csetlettem, sokat botlottam, mert mindig fölfele néztem.

*

Október 17-én délután 4 órakor szállt fel Blériot a Rákosmezőn. - Gyönyörű őszi délután! Mintha a jó Isten előre megrendelte volna ezt a napot. Tengernyi népség; az Üllői út egy modern népvándorlás levezető csatornája. S az az érdekes, hogy a vidéki néző majdnem több volt, mint a budapesti bentlakós. A pestieknek mi a repülőgép? Hekuba.[16] De minket, végbelieket, izgat, feszít, ragad, lelkesít, mámorít. Először 1 koronás állóhelyet váltottam; de nem tetszett a miliő, azért becseréltem 20 koronás tribünre. Itt azután jó helyem volt, csak a nyugatra hajló nap nézett szemembe. Tenger asszony! Ilyenkor látszik meg: mennyivel több a fémina, mint a masculus, a vagina, mint a fallus. Na, eljön a három óra. Herczeg Ferenc úr is izgatott nyugalommal sétál a korlát előtt; üvegszemű Rákosi Jenő egy csapat asszonnyal bajlódik. S mindenki vár. Gotterhalte, József főherceg, hapták, feszült ökölbeszorultság. Azután kiáll a hosszú, nyugodt Blériot a mezőre, a gyepre, s nézi a szelet. Várunk vele együtt egy órahosszáig; vár őfensége is. Ez roppant tetszett nekem; Blériot republikánus, francia, nem nagyon csóválgatta farkát a csukaszemű köpönyeges hadkisistennek. Az impresszáriója, Müller úr könyörgésére azután elszánja magát, s belép a gép ülőhelyére. Egyik gépésze meglendíti a hatalmas motorcsavarlapátot, néhány lendítés után tüzet fog a kis gép, s elkezd őrült sebesen lapátolni, zuhogni, dohogni. Akkor a két gépész, kétoldalt, megindítja, előrefuttatja a háromkerekű sárkányt, s az elkezd futni gyorsan a gyepen. Egyszerre csak fölemelkedik a farka, s így szalad egy pillanatig a két első kereken. Most az eleje is föllendül, s gyönyörű simán suhan fel a levegőbe. Hurrá! Blériot repül! Nagy ívben megkerüli a tenger néptömeget, egy távoli erdő felett suhan át; olyan messziről, mint valami óriási szitakötő. Duruzsolása egyre fokozódik, dohogássá hatalmasodik, s megjelenik fejünk fölött a Manche csatorna átrepülője. Az áldozó nap alásüt a gépmadár hasának; finom váza, mint valami erezet, sötétedik ki a barnavilágos vászonszárny testéből. A sárkány nyakán egy kis fekete gnóm: monsieur Blériot. A tömeg morajlik, éljenez; kezével integet, kendőt ráz és kalapot hajigál. Blériot megint megmutatja, hogy republikánus, demokrata: visszarepül a népség, az ingyenes közönség fölé, s nekik bravúrozik, hullámosan száll, lesuhan a földszintre, fölcsap a levegőbe, boldogan köszöni a levegőt rázó örömordítást. Nekem, lassan, csendesen könnyel telik meg a szemem, s mikor a második fordulónál fejem fölött eldohog az új idők turulmadara: kigördül egy csöpp... Olyan könnyűnek érzem a lelkemet, hogy szállani tudnék. Olyan boldogság önt el, mintha valami gyönyörű lánytest borulna reám. Nem tudom én azt kimondani, mit éreztem. Hiszen sokat vártam ettől a pillanattól, a hírek után is, de ez más volt, szentebb, magasztosabb volt, mint ahogy eltudtam képzelni.

Repülünk! (...)

Áldom a végzetemet, hogy ebbe az időbe dobott ki a semmiségből. Nagyszerű napok! Ilyen érzéseket csak dörgő és orgonázó szavakkal lehet sejtetni, ahogy én próbáltam a Rossz istenek alkonyatá-ban. (...)

*

24. Vasárnap délelőtt a Nyugat matinét tartott a Royal-ban.[17] Géresi, mint házigazda, Buda halála-beli sorokkal üdvözölte a nyugatiakat, akik "termékenyítő iszap"-ot hoznak a magyar ugarra.

Két ismeretlenű egyenletnek mondotta a nyugati kis gárdát: Ignotus az egyik, Ady a másik. Ady mérgében csillagokat szórt. Azután Ignotus igen éles, tiszta látással rajzolta meg az új irány célját: az egyéniség művészi szabadságának biztosítása minden vonalon. Az elmélet kifogástalan, csak a gyakorlat vet sokszor vakot. A kis debreceni Tóth Árpád egy pár csodálatosan szép verset olvasott föl; oly eszmések, oly gazdagok, oly mélységes hangúlatot fölverők, hogy ebben a fiatal emberben sejtik már sokan a Nyugat eljövendő igazi mesterét. Móricz Zsiga két öreg magyarnak a lelkét teregette elébünk; zamatos, eleven szájról ellesett beszéde leghamarabb talált utat a debreceni szalonnás keblekbe. Nevettek, tehát jó dolog volt. Utolsónak Ady sziszegett el pár jó-rossz verset; haj, nem a régi nagy már! A hetvenkedés megölte benne a tetőre jutáshoz szükséges energiát. Boldog, mert nem is sejti hanyatlását. Nagyon megtapsolták. Különben jellemző, hogy a közönség 9/10 része zsidó volt. Crème, elite.[18] (...)

*

A kis haszontalan, hegyes állú, nagy szemű V.I.-val[19] még a múlt év őszén összezörrentem egy nagyerdei sétánk alkalmával. Azt merte mondani, hogy az én szerelmem uraságoktól levetett szerelem. Szamár. Mindig a "nép leányai" voltak szeretőim. (...)

November

Kedves november: üdvözöllek! Mindig tebenned újul ki gyomorbajom. Tavasszal pedig a szívem és a tüdőm vesz magának szabadságot arra, hogy egyéniségét korláttalanul érvényesíthesse. A három közt sokkal természetesebb és nyilvánvalóbb a "kapcsolat", mint pl.: az Atya, Fiú és Szentlélek 3-sága között. (...)

*

Nov. 7. Édes, édes, édes nap! Délután Ibsen "Rosmersholm"-ját olvasom, azzal a lélek mélyéig való megdöbbenéssel, amely engemet ennél a darabnál mindig összeráz. Gyönyörű és kínos nyugtalanság, lelket feszítő erő, kétségbeesés, szédület, rettenet és elragadtatás - mint egy száguldó lovascsapat vágtat keresztül a fejemen. Hűtőzni elindulok sétára. Komor, szeles, de tiszta őszi este. Ahogy kilépek a kapun: mindjárt a nagy lobogó szemű est-hajnali csillag, a szerelem csillaga ragyog rám. Mester utcán, azon a romantikusan kedves négy lépcsőn, a Koszorúsék háza előtt vár rám, reám, az üde arcú, édes ajkú, angyalian kedves fejű Hatvani Mariska. Nem tudom, kicsoda ez a lány. Azt is hallottam: rossz.... Nem bánom, nem bánom! Egy pár verset írtam róla, s elküldöttem neki. Most rám nevetett; odavonzott magához, a kis szemöldökös ajtó alá, melegen, forrón megrázta, megsimogatta a kezemet. Nagyon jól esett neki a két kis dal. Azután beszélgettünk, tudom is én mit. Azután átöleltem, s idetartotta az arcát: megcsókoltam. Azután az ajkát. Az ajkát! A bűnöst, a bűvöst![20] Zúghatsz, novemberi zomotor-szél: karomban volt egy percig az Élet! Az eleven, pihegő, édességes Élet! Jó éjt, gyönyörű kékszárnyú angyalom! Áldott legyen minden órád, amiért nekem ezt a boldogságot megadtad. Még eddig senki más, senki más. Óh, milyen szegény voltam eddig! Óh, milyen gazdag leszek ezután!

Reszkettem az édes izgalomtól.

Gábor, öreg Gábor! Hiszen te még gyermek vagy!

*

November 9. Meghalt Gyulai Pál. Isten hozzád, nagy, nemes magyar! Ha van igazság a nap alatt: te annak a katonája voltál. - Istenem, most jut eszembe, hogy haragosan váltam el tőle utolsó találkozásunkkor, pedig mosolyogva marasztott: Ne menjen még! - Késő! Tanács című versének most érzem egész súlyát a lelkemen.[21]

*

(...) valahol az erdélyi havasok alján, Topánfalván, menyasszonyi ruháját varrja egy naiv, naiv kis lány, aki 1906-iki szerelmi bolondozásaimat komolyan találta venni, s jegyesemnek érzi, tartja, sőt hirdeti magát. Miklóssyéktól jutott hozzám a megdöbbentő hír. A kalap majd leesett a fejemről - hűh a kirelejzumát! ebből még baj is lehet ám. Igaz, hogy elloptam annak a bizonyos Irénkének a fényképét, de becsületemre mondom: még csak meg sem csókoltam. Ígéretet pedig még leánynak nem tettem világéletemben. Mire alapítja ez a kis erdészleány mennyei boldogságát? Isteni naivságára, egy versemre[22] , amit róla írtam, és útirajzom néhány konvencionális sorára.[23] (...)

*

Érdekes dolgokra kezdek rájönni. Próteusz-alak vagyok a szó legmozaikabb és legkaméleonabb értelmében. Apró korszakokból van összerakva az életem, azok szerint a könyvek szerint, amiket olvasok. Pl. mikor Shakespeare korszakom dühöng: a beszédem, egészen öntudatlanul, Hamlet, Macbeth, Othello vagy Lear, néha Romeo és Timon szólamaiból teherbe esve, egy másodszülött Shakespeare-i nyelv- és képzivatart tombol át; finom pesszimista, félelmetes fantaszta, viharzó szenvedélyű, gyermekesen kiállhatatlan és királyian fenséges, tavaszi lobogású és átkozódó embergyűlölő vagyok. Akivel beszélek: nem tud hozzám igazodni, s bolondnak tart. Máskor Petőfi van bennem: zsarnok és elragadásig szilaj, vakmerően őszinte és emberfölöttien becsületes vagyok. Akivel összehoz ilyenkor a sorsom: megátkozza születése óráját. Néha Ibsen rejtelmes alakjai konganak, tébolyganak a lelkemben; ilyenkor nagyszerű gondolatokat vetek föl beszélgető társaimnak, akik egész megilletődéssel figyelnek rám: nini, milyen különös ember ez az Oláh... De még ez semmi. Sokszor annak az alaknak a jellemét öltöm magamra, akit éppen formálgatok a képzeletemben; (...) Azért mondják azok, akik hosszabb ideig voltak körömben: Oláh kiismerhetetlen! Minden nap más vagyok, azt már most magam is belátom. Megijedtem ettől a fölfedezéstől, mert furcsa jövendők nyílnak meg előttem. Színészvér volnék csakugyan? Vagy szükséges ez az állandó állhatatlanság? Nem tudom én, nem tudom én. Csak az az egy bizonyos, tömérdek bajom volt már miatta.

*

Nov. 23. Az este a Royalban Szabolcskával hadakoztam, évelődtem. Igazán kedves ember ez a robusztus koponyájú, lányos szavú poéta. Irtózatosan gyűlöli, sőt sajnálja Adyt; én, a magam Luciferi szellemével, csak azért is ráztam előtte ezt a vörös posztót. Azt mondja: nincs egyetlenegy költeményszámba menő verse sem Adynak; én meg azt mondom: Nincs? Rögtön bebizonyítom, hogy van! - Lássuk, mondja ő. - Tessék ide hallgatni! - mondom én. S felolvasom neki Az Úr érkezése című verset. Csak néz, csak gondolkozik Szabolcska uram; elismeri, hogy költemény, csaknem Szabolcskás, hanem - ilyen verseket mindenki írhat, ezért még nem igen illeti meg az új próféta név Adyt sem. Ez elég volt nekem; bebizonyítottam, hogy Adynak van olyan verse nem egy, amit legrettentőbb ellenfele is kénytelen elismerni. Szabolcska különben azt mondotta: várjunk, mától kezdve három esztendeig; ha három év múlva is él Ady költészete, akkor - jó (...) Vajdáról érdekes dolgokat mondott el. Mikor Singerék kiadták két kötetét 5000 pl.-ban, nem akarta elhinni, mikor kérdésére, van-e még a könyvből? azt válaszolták: van! Egy hordárral vagy három ízben vásároltatott könyvet, hogy megtudja, csakugyan van-e még? Nem tudta szegény, Singerék sem merték elárulni, hogy a padláson: 4900 darab várja a feltámadást! Talán 100-120 példányt tudtak eladni. - Egyszer meg a bécsi újságírók rándultak le Pestre. Vajdának is akadt egy osztrák kollégája; akinek elkezdi szidni Magyarországot, de rettenetesen. A bécsi utoljára ráütöget: bizony, úgy van az, nyomorult a magyar... Mit! - sivalkodik fel az oroszlánfejű - még Magyarországot mered te bántani? Csihé, puhé! Úgy elverte az osztrákot, hogy ma is arról koldul, ha még él.

*

A hármas betűs alattomos Halál közeleg, közeleg. Minden reményem búcsút kezd lassanként mondani - s még csak nem is sírok belé. Hanem azért szomorú, szomorú a lelkem, mindhalálig. Odafent, az emberek előtt, játszani a törhetetlent, a nagyot merőt, a "halhatatlant"; idehaza: lerogyni a dívány szegletébe, elkészülni az utolsó számadással, s nem hinni többé semmiben... Mindig azon imádkoztam: csak az öntudatom hagyna el a katasztrófa idejében; de úgy látom: ezt a kegyet is megtagadja tőlem a nyomorult véletlen. Mindenem elkorhad: öntudatom még akkor is ott reszket fölötte, mint láp fölött a lidércláng.

Szerelem? Dicsőség? Életakarat? Küzdelemre való öröm? - Oly véghetetlen messze vannak tőlem, mint a Sirius csillag. - Vajon mi marad meg belőlem?

*

Csokonai, Csokonai... Milyen furcsa, hogy a te sorsodat kellett nekem is átvergődnöm. Én tudnám csak megírni, megérteni igazán a te lelkedet, s te tragédiádat, csakhogy már késő. Már késő.

*

Hideg fásultságba öltözik a halálra jelölt lélek. El kell szakadni mindentől, akkor nem nagyon keserves a válás. Kit sajnáljak? Magamat? Egyetlen szent hitem: hogy mindenki akkor hal meg, mikor meg kell halnia; az élet-elosztásban nincs igazságtalanság. Én sem élhetek tovább, mint ameddig élek. Betakarítottam a csűrbe mindent; elfáradtam a kemény munkában, pihenni kell.

*

Egyet igazán mondhatok: mióta tudom az eszemet: nem volt boldog esztendőm. Nem, még boldog hónapom sem. Talán egy-két boldog napom.

*

Ady Endre halálsejtelemről dikciózik a Royalban. Istenem, hát én hova legyek? (...)

December

December 10. Este. Odakinn esik az eső, egyhangú ritmusban veri ablakomat. A színházban most áll a Meztelen asszony meg A halottak visszajárnak premierje. Nem mehettem el, beteg vagyok. Nem is izgat az egész dolog; s ez döbbent meg legjobban. Másik két darabommal milyen tüzes, izgalmas napjaim voltak, ennek még egy próbájára sem mentem el. Hat esztendő óta szakadatlanul beteg vagyok; csak játszom a szerepemet, úgy ahogy. Óh de nehéz, be gyötrelmes ez az élet! Nekem legalább az. És mégis hányan bántanak! És mégis hányszor bántanak!

*

Debrecen odavan tőlem, vagy inkább rémes drámáimtól. Öten megőrültek, heten rosszul lettek, tizenhárman pedig hazaszaladtak az előadásáról. Sokan nem hiszik, hogy józan elmével írtam volna. Hm... A második előadásra elmentem; a Meztelen asszony-t kibírtam; sőt a Halottak első fölvonását is. Hanem - mikor a második közepén Hegedűs megtudja apja halálát, s a második percben már szerelmet búg Emmának, na hát, ezt az ostobaságot már én sem bírtam ki. Egy nagyot kacagtam és kifordultam a páholyomból. Hazamentem, s régóta nem aludtam olyan jót, mint akkor.[24] (...)

*

Pósa Lajos furcsa ember. Esztendőkkel ezelőtt összekaptam vele valami verskorrigálás miatt; akkor meglehetősen szemébe mondtam, mit tartok róla.[25] Különben is nem költő, nekem nem az. És, Seregek Ura, most tagnak ajánl a Petőfi Társaságba! És kaptam tizenkét voksot is. Nagyszerű. Még ha öt évig élek, talán be is választanak.[26] (Nem tudom, Ady mit mond hozzá?)

*

Ennél az esztendőnél keservesebbet már ne adjon a Mindenható, mert belepusztulok. Hej, 1909! Te voltál a testi és lelki leromlás esztendeje rám nézve. Gyalázatos, alacsony lelkek a maguk mivoltának szennyes tükörén nézték rám az utálatot. Hányan igyekeztek lerontani, megbántani, kigúnyolni, mintha a magam magamat bántása nem a legrettentőbb flagellantia[27] volna! Rettenetes az élet ilyen emberek között, amilyenek közt én élek! De jól van ez nekem: miért nem tudok hozzájuk hasonulni, alacsonyulni! A kutyákkal ugatni, a farkasokkal ordítani kell; és én néma voltam az üvöltözők között. Ez minden vétkem. A többi mind rám szakadt átok. Megtöretett a test, megtöretett a lélek; hova legyek? (...) Egy szerencsém van: a magamba vetett hitnek állandósága. (...)

*

Furcsa: a budapesti lerántó kritikák után nem egy emberemben megrendül a hit; ez az Oláh mégis csak humbug talán, kezdetétől fogva. Budapesten azt hiszik, eladtam lelkemet, hitemet, mindenemet, - pénzért! Óh, csodálatos vakság, csodálatos álnokság! Több munkát, kevesebb jutalomért, még nem igen végzett Csokonai óta magyar ember ezen a kárhozatos földön, mint én. A rágalom undok kígyója körülcsavarja már jó híremet is; hiába vagyok a groteszkségig tiszta és igaz: fehérségemre is sarat freccsent az alacsonylelkűség.

Nem bánnék én már semmit; csak tudnék elmenni valahová, délre... Gyógyulni, gyógyulni. Mert az élet nagyon fáj.

[1] Réja: népdalok, mondókák jelentés nélküli felkiáltó szavai.

[2] Görög szokás szerint.

[3] Mj.: Oláh 1909b.

[4] A Péterfyről írott megjelent 1909-ben a Budapesti Hírlapban. Mind a kettő mj.: Oláh 1910.

[5] A Petőfi képzelete, a Korunk hőse, az Istenek alkonyata és az Írói arcképek című munkáiról van szó.

[6] Rimaráhó (Gömör és Kishont vm., ma Csehországban: Hrachovo).

[7] Pávelsósfürdő (Márosmaros vm-i Faluszlatinához tartozó fürdő, ma Ukrajnában: Szelo Szolotvina).

[8] A Debreczen 1909. augusztus 27-i száma ajánlja a közönség figyelmébe és szeretetébe Oláh darabjait.

[9] Masszív, vasgyúró.

[10] Még ez év januárjában írásban kérte, hogy 800 forintról 1200 forintra emeljék fizetését.

[11] A fantázia teszi a poétát, de az alkotó képzelet teszi naggyá. Talán Ribot Essay sur l'imagination creatice című munkájából való az idézet, amelyre oly gyakran hivatkozott A művészi alkotás lélektana című munkájában.

[12] Egykor a Csokonai Színházzal átellenben található szálloda és étterem. (Az irodalomban először Gárdonyi Géza Az a hatalmas harmadik című regényében szerepel, nevezetessé pedig Ady kapcsán lett, aki az étterem Bunda nevű helyiségében írta számos versét és cikkét. Ezen az épületen helyezték el a 1924-ben az első Ady-emléktáblát.)

[13] Lásd az I. kötet 223. és 224. sz. jegyzetét.

[14] 1910-ben több írása is megjelent a Nyugatban: recenzió Ady Endre Szeretném, ha szeretnének c. kötetéről (aug. 16.) és Hazay Olivér Egy könyv című munkájáról (nov. 15.), valamint Arany János irodalomtörténete (nov. 15.) és Andrejev Leonid (nov. 1.) című munkái. 1911-ben csak egy: a Csokonait kicsapják című írása (febr. 15.).

[15] Erről jut eszembe.

[16] Mit nekem Hekuba! Mit törődöm én vele! (Arany János Hamlet-fordításából vált szállóigévé: "Mi néki Hecuba, s ő Hecubának...")

[17] Egykori szálloda és kávéház (1944-ben lebombázták).

[18] A Nyugat tagjai október 23-én este érkeztek meg. Az említetteken kívül a nyugatosok között még Osvát Ernő és Kádár Endre, a debreceni küldöttségben pedig Tóth Árpád, Oláh Gábor, Kardos Albert, Kúthi Sándor, Darkó Jenő, Jászi Viktor, Vándor Iván, Gál Zoltán voltak jelen. Este közös vacsora a Royal Szállóban, majd "több érdekes pohárköszöntő hangzik el mind a Nyugat, mind a Csokonai Kör részéről. Legelőször Kardos Albert köszönti fel a Nyugat harcosait, mint szívesen látott testvéreket, akik éppúgy mint valaha Csokonai, töretlen és új utakon indulnak." Ezután Ignotus "vázolja röviden a Nyugatnak az irodalmi szabadságot minden vonalon érvényesíteni akaró programját. Mire Kardos Albert megjegyzi, hogy ha minden szónoklata után ily gyönyörű riposzt következnék, ezután kizárólag a szónoki pályára adná magát. Utána Géresi szólal föl nemesen és Ignotust éltetve. Majd Ady Endre jelenti ki, hogy mindenhol nagyobb megértést talált a ma 40 éveseknél idősebb, mint a közvetlen előtte szomszédos nemzedékek tagjai közt. S ama idősebb nemzedék nemes és tudós tagjára: Géresire üríti poharát. Jászi Viktor úgy köszönti a Nyugatistákat, mint, akik kerékpáron verejtékkel másszák Magyarország modernizálódásának meredek hegyoldalát ahelyett, hogy államilag szubvencionált kényelmes omnibuszokon huzatnák magukat csendesen. Végül Kuthi Sándor Osvát Ernőt élteti. (...) Másnap, október 24-én délelőtt 11 órai kezdettel mutatkozik be a Nyugat a nagyközönség előtt a Royal Szálló dísztermében. Ez alkalommal Géresi megnyitó beszédet mond, s ebben a magyar iszap megtermékenyítőiként mutatja be és üdvözli a Nyugat szereplő tagjait. Ignotus a Nyugat irányát ismerteti. Tóth Árpád A parkban, Kisvendéglőben, Szobák és Látomás c. verseit, Móricz Zsigmond pedig Márkus c. novelláját olvassa föl. S Ady Endre több költeményét tolmácsolja, amelyek közül azonban csak a Fehér lyány virág-kezei címűt tudjuk megnevezni. A matiné erkölcsi sikere elég szép: a mérsékelt számmal egybegyűlt közönség (...) eleget tapsol, legtöbbet Adynak (...) Ily udvarias figyelemmel és jóakaró érdeklődéssel veszi körül a Csokonai Kör a Nyugat Debrecenbe rándult írócsapatát. Hogy ezt csak önmagán erőt véve tudja megtenni, bizonyosság rá mindjárt ez évadbeli első felolvasóülése (...) Tüdős János mond megnyitó beszédet. Beszédében (...) idegen hangúaknak, idegen nyelvűeknek, ezért gyakran nehezen érthetőknek nyilvánítja a Nyugat 'fiatal óriásai'-t" (Asztalos 145-146., vö. Dóczy-Földessy 1924 I., 118.)

[19] Vándor Iván.

[20] "Még ajakán a csók, a bűnös, a bűvös: / Ki tudja, mikor lesz annak helye hűvös?" (Arany János: Toldi szerelme)

[21] "Ne légy te büszke, légy te őszinte, / Híved legott azzá lesz szinte, / Oszlik gyanú, megenyhül bánat. / Oly váratlan jöhet halálunk, / S ha egymástól haraggal válunk, / A sírnál késő a bocsánat!"

[22] Irén című verséről van szó, mely bár kötetben nem, de újságban megjelenhetett.

[23] A konyhában ott sürög "Irénke, a főerdész tartott gyermeke. Maga volt a nevebeli béke, lelki nyugalom. Körülforogtuk, mint a tűzimádók a pislogó tüzet. Szemem, mint két vadászeb, futott nyomába; vágyam, mint sólyom űzte szüntelen. (...) Játszottunk véle, mint két pajkos fiú egy bábbal. Falusi kis leány örül az ilyen széptevésnek. (...) Vasárnap délután nagy társaság gyűlt össze a tiszteletünkre. (...) Méhekhez illő szorgalommal szórtuk az udvariasság csinált rózsáit a kis őzszemű Irénke lábai elé. (...) Én egy arcképét el is csentem az asztaláról." (Oláh 1906a, 49-52.)

[24] A tudósítások szerint a közönség szűnni nem akaró tapssal köszöntötte a szerzőt, aki azonban betegsége miatt nem vehetett részt az előadáson és így nem is jelenhetett meg a színpadon. - A Debreczeni Független Újságban Tóth Árpád írt tapintatos kritikát az előadásról. Bántó hang nélkül mondja el a darab hibáit, miközben Oláh művészetének erényeit is kiemeli. Mind a két színre kerülő darabot sikerületlennek tartja, dramaturgiailag elhibázottnak. Mentségként azt hozza fel, hogy Oláh színdarabjai is költemények, s így magukon viselik költészetének fő jellegzetességeit, amelyek egyben fő értékei is: nyelv, fantázia, képek, víziók. A költészetét is jellemző lázas hangból magyarázható, hogy Oláh a darabjaiban sem tud szordínós hangon szólni s "a megrázó, félelmetes jelenetek alakítására hajlik." (Tóth Árpád: Meztelen asszony - Halottak visszajárnak. Debreczeni Független Újság 1909. december 11.) - A Debreczen kritikusa szociológiai szemszögből közelít a darabokhoz: "örömmel állapíthatjuk meg, hogy ez a kis egyfelvonásos színmű [Meztelen asszony] az új esztétika bölcsőjében született, amely szerint olyan nagy paradox igazságok, mint: a művészetben mellékes az erkölcs, a természet utánozza a művészetet, a meztelen test szép és művészi stb. győzedelmeskednek a tehetségek elnyomását célzó ósdi és művészietlen felfogáson." Oláhban tehát a modern, szecessziós, Oscar Wilde-i művészeti eszmék képviselőjét látja, a darabokban és bemutatásukban pedig Debrecen kulturális életének kihívását. Ezért kezdhette cikkét Oláh, pontosabban az általa képviselt eszmék és Debrecen szembeállításával: "Csokonai városa még mindig idegenkedik az irodalomtól, maga a Csokonai-kör sem mer nyíltan a modern kultúra mellé állani...", s ezért A halottak visszajárnak "borzalmas gyászparoxizmusa", "vigasztalan sötét tónusa (...) csak a megértők kis csapatát nem ejtette zavarba." (Gara Ákos: Oláh Gábor premierje. Debreczen 1909. december 11.)

[25] Pósa alaposan megkritizálta Oláh verseit. Némelyikben az érthetetlen tájszavakat kárhoztatta, némelyiket ízléstelennek találta, vagy erőltetett sorokat fedezett fel bennük, néha pedig Arany-utánérzésekre bukkant. Oláh emiatt veszett össze vele. (Bodor Aladár Pósa Lajoshoz, 1906. máj. 24. - PIM)

[26] A Petőfi Társaság csak 1910-ben választotta tagjává Oláht (Petőfi Társaság O. G.-hoz, 1910. dec. 2. - DIM) A Debreceni Főiskolai Lapok 1911. február 5-i száma tudósított megválasztásáról, remélve, hogy Oláh majd a vidéki kultúrát döntő jelentőségűvé teszi. "Azon a nagy dekadencián, szellemi- és kultúrvisszaesésen, ami itt lépten-nyomon tapasztalható, segíteni kell..." Ezt csak az "Oláh Gáborok" vehetik a kezükbe. (Oláh Gábor "Petőfi Társaság"-i tagsága.) - Oláh úgy tudhatta, hogy az említett tagválasztó közgyűlésen származása miatt kapott ellenszavazatokat, legalábbis erre enged következtetni Kiss József egyik levele: "Téved, ha azt hiszi, hogy a Petőfi Társaság választásán rossz szemmel néztem az Ön felmagasztaltatását. Mert hisz jó magam is Önre szavaztam. Kire is szavaztam volna? Kik voltak ott? Gyenge legények, protekciósok, mint rendesen. Higyje el, én előttem soha nem számított se rang, se születés, egyedül csak az istenadta talentum. Magam is olyan szegény legény vagyok, a demokraták közt az az arisztokrata, ki mindjárt az úristentől követel ajánló levelet!" (1911. márc. 1. - DIM) - Oláh székfoglalójára csak 1915-ben került sor.

[27] Önostorozás.

VISSZA A CÍMLAPRA