1916

A háború sok mindent megváltoztathat (...), de a férfi és a nő viszonya meg nem változik. Milyen hatalmas erő a költészet, amely a férfi és a nő békés harcának és harcos békéjének énekese! (...) És mégis! Az ember természetes állapota, úgy látszik, nem a béke, hanem a harc. Egész életünk szakadatlan, egyéni küzdelem, az egyénekből alakult társadalom, a társadalom fölé kerekedő államok átveszik és csoportok, tömegek harcává teszik ezt az egyéni harckészséget. Világbékéről még álmodni is céltalanság. Ha nincs küzdés: nincs élet, a küzdelem az élet maga. Hogy vér nem okvetlen szükséges hozzá? Igaz. De a különbség békés harc és fegyveres háború közt csak annyi, hogy a háború gyorsan és bizonytalanul végzi el azt, amit a békés harc lassan és biztosan.

Szomorú még bevallani is: az ember megszokja a háborút, s úgy rendezi be életét, hogy a vérszag ne nagyon bántsa idegeit. Mulat. Soha annyi pénz, mint manapság. Éppen csak nekem nincs több ma sem, mint volt. A háború: üzlet. Sokan meggazdagodnak, sokan tönkre mennek bele. De: élet!

Az 1916. év vitte el magával az öreg "császárt": Ferencz Józsefet. Írtam a halálára egy verset, abban elmondtam róla a magamét. Minthogy a halott királyokat nagyon szeretem: elmentem, hosszú évek múltán, először a Nagytemplomba, ahol gyászba vont katedrán mondott az öregről siralmasan magasztaló beszédet: a jó Szele György prédikátor, úgy énekelt, hogy kottára lehetett volna szedni.

Na, hát eltemettük Franz Josefet, s éljen IV. Károly király! Alig harminc éves, tud magyarul is, a bécsiek úgy hívják: Karl, der plötzliche.[1] Csakugyan, egy-két gyors munkáját magam is szerencsésnek tartom, így pl.: a középkori gót stílusú Tisza István elbocsátását. De hallatlan szerencsétlen fogás volt Károly barátunktól a csehek dédelgető felkarolása, a vitéz csehek cserben hagyták a monarchiát, a Habsburg-dinasztiát, a néhai öreg császár fel is oszlatta sokol-jaikat; s jön ez a nagy reményű csemete: ez minden hazaáruló csehnek megbocsát, s míg mi, bolondul önfeláldozó magyarok, végső erőnket lihegjük ki a felséges Ház bőrének épségben maradásáért: Karl, der plötzliche, egy cseh grófot, Czernin urat teszi meg külügyminiszterének,[2] bennünket három oldalról marat a halál kutyájával, s nemzeti vívmányul megengedi, hogy saját himnuszunkat is elénekelhetjük az udvari Gotterhalte mellett, ha éppen jól esik. Hoch, hoch, hoch! Igazán, pazar vívmány 36 hónap vérzivataráért. Nesze magyar, semmi, fogd meg jól!

Mint tanár, zsidó gyerekekkel (állami reálistákkal) iskolai dolgozatot írattam a Franz Josef elhalálozásáról is, s a Karl trónra lépéséről is. Ezzel eleget tettem lojális kötelességemnek. Egyébként semmi sem változott. Csak a kenyér-darabok lesznek egyre szerényebbek, a hús tüntet távolmaradásával, s a ruha rongyolódik le rólam, romantikus szabálytalansággal.

[1] Plötzlich: hirtelen.

[2] Ottokar Czernin (1872-1932): cseh származású osztrák-magyar politikus, diplomata.

VISSZA A CÍMLAPRA