1911.

Január

Ez a hónap: szomorúság.

Karácsonytól újévig az őrület környékezett. Idegeim rettenetes megbomlása nagyon közel sodort a Széchenyi végzetéhez. Sokszor, minden ok nélkül, elborította fejemet a vér, na - még egy pillanat, gondoltam magamban, s azután: éjszaka. Ilyenkor rohantam ki a szabad levegőre, mintha magamtól akartam volna menekülni. De szörnyű magam csak futott velem. Borzalmas percek. - Máskor, ha véletlen ez a szó öltött szemembe könyvben v. újságban: "őrület" - egyszerre felfordult újra velem a józanság, s ismétlődött az előbbi jelenet. Gonoszul két személyre szakadtam, s az egyik mindig figyelte: mit tesz a másik? mikor bomlik meg egészen? - Iszonyatos mulatság. Isten őrizze meg tőle halálos ellenségemet is, ha van.

S az ok?

Istenem, ki tudná azt bizonyosan. De hogy döntő a nemi baj: az holt bizonyos. Mintha régi vérbaj mérgesült volna bele egész testembe. Azt hiszem: szívbajom, tüdőbajom mind ennek a következménye. S ebből támadt rettenetes idegbajom is. - Orvoshoz nem merek menni, annyira gyáva lettem.

Óh, ezek nagyon szomorú napok voltak! Annál szomorúbbak, mert családommal, ismerőseimmel szemben játszanom kellett a rendes Oláh Gábort. (...)

*

Szegény magyarok c. regényem zsibong a fejemben és nem tudom írni! Láz betegít, ha egy félórát ülök az asztalnál. Már mindennek vége volna?

*

Viola elbukott c. kötetemet rendeztem sajtó alá. A Franklin nem vállalta kiadását, hát magam pénzén nyomatom. Rá akartam írni: Utolsó verseskönyv. Nem is hiszem, hogy adjak ki még újabbat valaha.

*

Ennyi az élet? Furcsa. Hiszen ez semmi.

Február

Debrecen se nagyon sirat meg, ha elmúlok, bizonyos. Mostanában, hogy betegen támolygok az utcákon, piacon végig, nagyon kedves megjegyzéseket hallok a hátam megett. "Hát ez még most is él?" (...) "Hiszen nem őrült még meg!" Csak egy kislány, aki másodmagával nagyon megnézett, jegyezte meg szomorkásan: "Kár érte." (...)

*

Szomorú, szomorú, szomorú órák. Szomorú, szomorú, szomorú napok. Semmit nem hoznak már és mindent elvisznek.

Mint egy élő koporsó, járok az emberek közt. Érdekes, hogy térnek ki előlem! (...)

*

Borzalmas ez az agyszaggatás. Ez az agylágyulás. Érzem, napról, napra, hogy olvadok összébb-összébb, hogy kezdem elfelejteni magamat. Az éjszakáim Dante pokolbeli gyötrelmeinél nem alábbvalók. A napjaim pedig olyan sivárak, idegenszerűek, fárasztók, halálosak.

*

Élni nem tudok, és halni nem merek. Óh Petőfi![1]

Március

Madai Gyulának, Gyökössy Endrének, Gulyás Józsefnek, Baja Mihálynak:

Fiúk, ha meghalok, ti reátok bízom az emlékezetem csöndes ápolását. Más nincs. Addig élek, míg ti nem felejtetek el. Óh milyen parányi körre zsugorodik össze a "halhatatlanságunk!"

Ti adjátok ki, ha lehet, összegyűjtött verseimet. - Már megírtam egyszer, hogy az esetleges jövedelem István bátyámra szálljon. És Julcsa testvéremre, aki utolsó éveimben mégis gondomat viselte valahogy. Több tőle nem is telhetett.

Fáradt vagyok, rettenetes fáradt.

*

Furcsa: egyik baj kifárad velem s másik támad rám. Az idegességem javul, a tüdőm rohamosan pusztul.

Ez az esztendő eltemet, érzem. (Megtudtam, a tüdőm jó. Ez csak beteges rögeszme.) (...)

*

Hallom, Ady is rosszul van. Együtt lennénk a paradicsomban? - Stílszerű volna. - Szegény Bandi! (...)

*

Megjelent a Viola elbukott c. kötetem. Még ebben volt egy pici örömöm. Az utolsó. Csakhogy már nem bírom olvasni a verseimet: elszomorítanak, kifárasztanak S mind: olyan véres. (...)[2]

*

Debrecen megölt engemet, mint ahogy megölné az Úristen fiát, is, ha Betlehemének választaná. Az volt a baj, hogy dacból benne maradtam. Na, bosszút is állt rajtam, rettenetesen.

Utolsó?

Harminc év messzelátóján
Megállok elborulva,
Megtépett zászlóm szárnyait
Gonosz szél visszafúja.
Köd száll alá, s rejtelmesen
Bezárja csonka pályám;
Én karral, hittel hasztalan
Feszítek már homályán.
Az út előlem elfutott...
Szomorún visszanézek:
Alattam boldog kis hazám,
A szent szülői fészek.
Óh milyen véres grádicson
Törtettem fel idáig,
Hol a kínnal harmatozott
Hírnév virág virágzik.
Folytatás már nem következik.

Április

Teremtő szent Isten, mikre jövök rá lassanként!

Ma tudtam meg, kerülő úton, hogy az apámnak már fiatal korában vérbaja volt! Édesanyám eltitkolta előttünk, csak Erzsike néném jött rá, az operációból, amelyet azon a szerencsétlenen végeztek. - Bosszúálló Jehova: megbünteted az apák álnokságát a fiakban, negyedíziglen! - És Ibsen! Ibsen! - Hogy micsoda végzetességgel játszott bele ez az ember az én életembe! (...)

Május

(...) Érdekes, most rémlik vissza, hogy Krisztiániékkal való förtelmes ügyem talán a legmélyebb megrázkódtatása volt életemnek. Legalább attól kezdve nagyot változtam. Embergyűlölő lettem. - S mintha B. doktor ezt sejtené... sokszor emlegeti Krisztiániékat és néz rám. De - áll néma csend.

*

Tegnap, szép májusi vasárnap délután, az udvarbeli kis eperfánk alatt édes anyámmal beszélgettünk. Mikor azt mondtam neki: vigyázzon rám, mert most élem második gyermekségemet, sírva fakadt; sírtam én is. Csak az ő könnyei kifelé, az én könnyeim befelé hulldogáltak.

Másnap, hogy visszagondoltam rá: Alvingné és fia jutott az eszembe...[3] (...)

*

Hosszas vergődés után (...) kiköltöztem a kertbe. A levegő jobb, a környezet sivárabb. Egész nap két szót alig szólunk. A baj itt is sarkantyúz. Borzasztó idegrohamok ássák alá megrendült erőmet. Tüdős doktor megmondta, hogy nem is tud gyógyítani, csak altat. Azután felküldött Pestre, Jendrássikhoz. Ez a szép fejű ember nagyon csóválta fejét arra a levélre, amelyben Tüdős leírta neki bajomat. Elküldött Stószra.[4] Szegény fáradt édes anyámmal eltörődve vergődtünk be erre a szép és szomorú helyre. Három beteg volt az egész közönség; úgy megborzadtam tőlük, hogy másnap visszafordultam. Az egész úton detektívek kísértek, vigyáztak rám és megfigyeltek. Nem szóltam az egész úton fél szót.

Egy pár szép pillanata is volt ennek a hosszú nyomorúságnak. Egy ismeretlen lány virágokat küldött. Édesanyám sírt, mintha már a koporsómra hozták volna.

A kis Hatvany Mari pedig maga hozta el a rózsáit. Mondtam neki, hogy előbb kellett volna. Elkésett...

*

(...) Óh be rossz ember lehettem én, hogy ilyen egyedül maradtam.

Június

Feketehegyre[5] mentünk, de nem bírtam egy hétnél tovább maradni. Az orvos, Bartsch, nagyon jó ember (...) Megtett volna velem mindent, de nekem már nincs türelmem semmihez. Édesanyám jól érezte magát, tetszett neki az uraság, s hogy: "kezét csókolom, nagys. asszony". Földi ember kevéssel beéri. - Az idő esősre vált; roppant levert, nyugtalan lettem; a mellem elnehezült - hazajöttünk. Az úton megint detektívek kísértek hazáig. Hm. Ez már kezd bosszantóvá válni. Ez a szamár Tüdős Kálmán (főorvos!) többet tesz, mint kellene.

Elhatároztam, hogy nem megyek többet sehova. (...)

Július

Óh Párizs! Még három évvel ezelőtt... (...)

*

Ez az esztendő végig: kínlódás. Szaladtam Stószra; ott hamleteskedtem egy hétig, pohos Polóniuszom a figurás Czirfusz doktor volt, aki viccekkel próbálja gyógyítani betegeit. Hazaszaladtam. Vergődtem tovább szeptemberben. Október elején annyira rosszul lettem, hogy a debreceni orvosaim konzíliumot tartottak és felszállítottak Pestre, a Kétly klinikájára.[6] A derék Berencsy ingyen gyógyított, ingyen kísért föl Pestre. Kétlyék megállapították, hogy. nagyfokú neuraszténiám, stenosis bicuspidalisom, pleuritisem van,[7] azonkívül a tüdőm jobb csúcsa gyanús. Ez éppen elég. Meránba akartak küldeni, de Berencsy Cirkvenicát[8] ajánlotta.

Madai Pali barátommal fölpakoltunk és október 29-én beszálltam a Terápia-szállóba. Ott laktam hat, egész hónapon át, május 1-ig (1912.) A 15-ös számú kis szoba sok álmatlan éjszakámról és tenger kétséges órámról tudna beszélni.[9]

[1] "Élni nem tudunk és halni nem merünk." (Petőfi Sándor: Van-e egy marok föld...)

[2] A kötetet elküldte Szabolcska Mihálynak, aki válaszlevelében a nyugatosoktól óvta Oláht: "Magának valóságos átka, megrontója ezekkel a félkegyelmű Adyékkal való barátsága. (...) Az a szegény egy szánni való, beteg lelkű félszeg ember, s szörnyűség, hogy ennek az utánzatára lelek a könyvében, de sok helyen! (...) Szóljon csak a maga hangján, hagyja a bombasztokat és homályoskodást a Nyugatéknak, s meglássa, hogy egy nemzet szive fordul felé. Egy nemzeté, mely így nem érti meg." (1911. márc. 10. - DIM) - A Nyugatban Tóth Árpád írt róla esztétikai szempontú ismertetést. Meglátása szerint az elbeszélésben nem a történet igazán az érdekes, inkább az a melankolikus hangulat, amely a hősnőből az egész természetre kiárad. Hibának tartja viszont, hogy a finom történetszövést nyers erotikumú jelenet szakítja meg. Emellett utal arra a kettősségre, ellentmondásra is, amely a régi, elcsépelt témák és az új és merész képek között van. A szintézis hiányára hívja fel a figyelmet, amit majd annyit kárhoztatnak későbbi kritikusai is. (Nyugat 1911 I., 987-988.)

[3] Ibsen Kísértetek című drámájának hősei.

[4] Ma Szlovákiában található helység.

[5] Bácsfeketehegy (ma Jugoszláviában: Feketi).

[6] 1911. október 10-én Tóth Árpád A nagy beteg Oláh Gábor címmel riportot közölt a Debreceni Nagy Újságban: "ezt az istenáldotta, kiváltságos embert Debrecen, az ő keserűen gyűlölt s rajongva szeretett Debrecene jutatta ennyire, aki pedig itt akarta írói terveit megvalósítani". Tóth számára Oláh jelentette az egyetlen mértékadó írót Debrecenben, olyan instanciát, amelynek segítségével be lehet mérni a város szellemi állapotát. 1912. július 4-i levelében siralmas képet fest Debrecenről, mely "unalmasabb mint valaha, iszonyú hőség s bús kánikulai látványosságok: Szávay Gyula kevély sziluetje a poros Piac utcán, közönyös nők és kegyetlen éjszakai robotolás. (...) Talán olvastad egyik legutóbbi mérges cincogású cikkemet, amely a Csokonai-kör leendő szemléjét [folyóirattervük] kezdte ki. Azt hiszem, stílusos dolog volt belemásznom, hiszen ha meg is lesz valaha az a dicső Szemle, úgyis az igazi egerek fogják falni egyéb közönsége nemigen akad az árvának, akárhogy is haragszik Kardos Albert." (DIM) Hivatkozott cikkében Tóth Árpád a Csokonai Kör főtitkárának azon kijelentésével foglalkozott, hogy kívánatos lenne Debrecenben egy irodalmi és tudományos folyóiratot létrehozni. Tóth szerint Debrecenben ez lehetetlen, hisz Oláh Gábort kivéve Debrecenben nincs író, aki maga is, ha tehetné "itt hagyná a várost, mint jól tudjuk. (...) De nincs is igény, nincs olvasó (...) Mit tennének bele. Egy verset Oláh Gábortól, azután Szávay-versek volnának benne, Prőhle Vilmos-féle irodalmi értekezések a megboldogult Szulejmánról, némi Adyóta-hmgetéssel aktualizálva, Jókay Lajos-féle novellák. A Csokonai Kör ez idő szerint nem adhatna bele egyebet." (Tóth Árpád: "Debrecen - irodalmi központ?" Debreczeni Független Újság 1912. jún. 23.)

[7] Szívbillentyű szűkület, mellhártyagyulladás.

[8] Ma Horvátországban található helység.

[9] A kezelés költségeit - Kardos Pál szerint - a Csokonai Kör állta az Írók Segélyegyletétől és a Kereskedelmi Csarnok kártyázóitól befolyt pénzekből. (Kardos Albert kérte őket, adakozzanak a nagy beteg költő javára.) "Aztán biztosítani akarom Önt arról - írja Kardos Albert -, hogy bármilyen huzamos kezelést és bármilyen költséges gyógyítást kívánna az Ön baja, a pénz egy percig se aggassza, mert pénz lesz, pénznek lennie kell." (1911. okt. 18. - DIM) Oláh a gyógyulása után úgy érezte, lekötelezettje a Csokonai Körnek: a közelgő karácsony "köszönetet késztet mondanom annak a társaságnak, amelyet Nagyságos Uram vezet és irányít már évek óta, becsületes meggyőződése szerint, lehetőleg lépést tartva a haladó idővel." Köszöni "azt az erkölcsi és anyagi hatalmat, amellyel ez az irodalmi társaság tíz év alatt segített, partra juttatott és reménységet öntött belém új célokért, új életre." (O. G. Géresi Kálmánhoz, 1912. dec. 17. - TtREK - vö. Tóth 1980, 188.)

VISSZA A CÍMLAPRA