1926

Ez az őrült Pintér Jenő nem besorozott a dekadensek közzé! Ott is Szomory Dezső mellé. Hallottatok ilyen ostobaságot, magyarok? Mennyit kell vezekelni ennek a hülye irodalmi bogarásznak, míg jóvá teheti hibáját. Írtam neki egy helyreigazító levelet; még zokon vette a bolond.[1] Azt hiszi, az irodalomban az összeállító statisztikus (= irodalomtörténet-író) a fontos, nem az író. És mindez 1926-ban! Óh második Szent Szövetség butító kora! Hogy a szentséges Isten verjen meg...

Egy cikket is írtam Pintér úr magához térítésére: Védelem P.J. számára címen. Elküldtem a Pesti Naplónak, de a jámbor Mikes Lajos nem merte leközölni.[2] Óh, inaszakadt Liberalizmus! - Kénytelen vagyok ide írni egész terjedelmében:

- Megmondom előre, P.J. annyi, mint Pintér Jenő.

- Miért kell nekem védelmet írnom P.J. számára, mikor én szorultam volna rá, hogy P.J. támadó "méltatásával" szemben védelmet keressek valakinél? Azért, mert én majd csak kiheverem azt a rettentő csapást, amelyet ő rám mért; de az eljövendő, jobb szemű és biztosabb kezű irodalomtörténet-írók undorodását gyöngítenem kell iránta; meg kell értetnem egy tisztább korszakban élő irodalmi bíróval: miért emelt rám botondi csatabárdot P.J.?

- Azzal vádolnak engem Budapesten az agg irodalmi emberek, hogy hallatlanul erotikus vagyok. Erotikusnak lenni a Katolikus Egyház szerint bűn, nagy bűn; aki még az irodalomba is be meri vinni a nyers életnek ezt a rózsaszínű fátylakba burkolózott bujtogató koboldját, az méltó az ítéletre. Ezt dongja, zengi morogja vagy énekeli a derék Vargha Gyulától kezdve Pintér Jenőig mindenki, aki nem ismer. Minthogy pedig igen kevesen ismernek Magyarországon: nagyon sokan zengik. Zengette legújabban Gyökössy Endre barátom a Protestáns Szemle hasábjain,[3] és lapidáris tömörséggel iktatta legkisebb alakú irodalomtörténetébe Pintér Jenő. Ők sem túlságosan ismernek.

- Tehát Pintér Jenő, korának hatása alatt, nagy tekintélyek kényszerítő rásugárzásában mondotta ki, hogy Oláh Gábor méltó a kárhozatra, mert a női test szépségét meg nem engedett módon énekli. Azért figyelmeztetem a jövendő irodalomtörténet-írókat és esztétikusokat: ne vessenek követ a sulykot eldobó P.J.-re, mert ebben a zord ítéletében Egyházától, s Egyháza dogmáitól való félelme is benne remeg; és talán az az egyéni törekvése is, hogy jobbnak akar látszani annál, akit megmért és félkönnyűnek talált.

- Mindez teljesen rendben van.

- Pintér Jenőt nem lehet kárhoztatni azért, hogy nem olvassa a szent könyveket, a nagy könyveket, s a könyvek könyvét: a Bibliát. Óh, mi protestánsok igen kellemetlen emberek vagyunk a zordon katolikusok előtt, mert mi olvassuk még a Bibliát is. Azt talán P.J. is tudja, hogy a Bibliában van a Salamon királynak tulajdonított "Énekek éneke", - nagyon színes, de nagyon szerelmes költemény. Utólagosan, a teológusok méltatlannak találták ezt a keletiesen forró szerelmi vallomást az Evangéliumhoz, s úgy fogtak ki saját magukon, hogy a Hívő Lélek szimbolikus epekedésének magyarázták Jézushoz, a Vőlegényhez. Rendben van. De a Menyasszony testi szépségét nagyon reális, majdnem azt mondtam: dekadens képekben érzékíti ez a keleti fantáziájú költő. Azt énekeli egy helyt: "Óh mely szépek a te lábaid, Fejedelem leánya! A te tomporodnak kerületei olyanok, mint a mesterember kezétől csináltatott kösöntyűk. A te köldököd mint a szép kerekded csésze; a te hasad mint a liliomokkal megkörített gabonaasztag. A te két emlőd olyan, mint a vadkecske ikerfiai".

- Ezt bizony nem lehet kétféleképpen érteni.

- Ha én azt írom valamelyik versemben egy szép leányról: "Istenek korongján formált remek tomporod"[4] - csaknem bibliai a hang, a kép; Pintér Jenő vallásos ember, jó ízlésű ember, esztétikai képzettsége is kitűnő, tehát egészen természetes, hogy ezt a buja erotikus sort kíméletlenül lemetszi az irodalom fájáról. Nem is következetlen, mert az "Énekek éneke" az ószövetségben fordul elő, azt pedig még zsidók írták, távol áll tehát a katolikus kereszténységtől.

- Nem szólok Goetheről, aki istentelen volt - sok pápista szerint; nem szólok Csokonairól, aki mosdatlan szájú kálomista diák volt - sok nem kálvinista szerint. Nem szólok Jókairól, akinek meggyullad a stílusa, ha szép nő testét írja le; hiszen nem is olyan régen elátkozták nagy reményű, ifjú kat. papok. Nem szólok Ariostoról, sem a franciákról, sem az angolokról. Ezek mind profánok. De a Biblia, P.J. uram, a Biblia! Mégis csak tekintély. És mi mégis csak olvassuk.

- De védenem kell P.J.-t az utókor megnemértése ellen. Ő jó ember, szerény ember, szelíd ember. Csak összetéveszti a dekadenciát a vad és nyers erővel. Mert vad és nyers erő van bennem, kimondhatatlanul sok; de ez nem a rothadó hyperkultúrához, hanem a televényföldhöz áll igen közel. Én pedig, nagytekintetű P.J., a föld fia vagyok. Úgynevezett magyar Anteus. Lehet, a főváros aszfaltja simább és puhább, mint az alföldi talaj; de a búza, sőt az ezerszínű virág sem az aszfaltból nő, hanem jó meleg anyaföldből.

- Hogy a Két testvér című regényem borzasztóan felháborítja azokat, akik nem estek bűnös szerelembe vérrokonukkal? Lehet. Bár engemet Sophokles Oedipusa soha nem háborított föl, inkább megrendített, holott egészen más erkölcsi törvények határolják törekvéseiket. A Szegény magyarok hősét azért nem szereti Pintér Jenő, mert "nem rokonszenves". Istenem... III. Richard nem túlságosan rokonszenves, mégis pompás alak, amellett, hogy antipatikus. De védenem kell P.J.-t itt is, mert ő engemet sajdított ama nem rokonszenves regényhősben. Elárulom, hogy nem magamat írtam meg benne. Én ott: Vass Tamás vagyok.

- Védenem kell P.J-t az igazságtalanság vádja ellen. Hogy ő mindig a neki nem tetsző munkáimon lovagol: az egészen természetes; abból a nemes törekvéséből fakad, hogy mindig neki tetsző műveket szeretne íratni. S itt én vagyok a hibás. Mert az irodalom nem az írók munkásságából áll (P.J. szerint), hanem az irodalomtörténet-író megállapításaiból. És csak az a comme il faut[5] író, aki az irodalomtörténet-író rettentő kegyeit keresi. Bocsásson meg P.J., én mindig másokra való tekintet nélkül írok. Ezért kell bűnhődnöm.

- Hogy Oláh Gábor dekadens és erotikus író, az nem a P.J. megállapítása. Ezt csak úgy mondta neki valaki, s ő készpénznek vette, mert a Két testvért véletlenül elolvasta. P.J.-t védenem kell az utókor balítétele ellen; mert bennem csak a kortársat látta (azt is ferdén), az élő írót, akinek itt is, ott is olvasta egy-egy könyvét, de az egész munkásságáról, céljáról, vagy mondjuk: világnézetéről nem lehetett fogalma, mert először meg kell halnunk, hogy egészben lássák lelkünket az emberek és az irodalomtörténet-írók.

- Pintér Jenőt nem kell bántani, mert ő tudja: mit nem cselekszik...

*

1926. április 5-én, húsvét másodnapján szerepeltem legelőször a rádióban. Járossy Jenő pesti dalköltő, zeneszerző megzenésítette Szörnyű lovas c. versemet és beledalolta Kozák Gábor cigány zenekísérete mellett a nagy világközi hanghordóba. Bánom, hogy nem hallgattam itt Debrecenben. De hát beteges vagyok, nem sok kedvem van mulatozni. Itthon a szobámban Hugo Victor Nyomorultak regényét olvasgatom.

*

Debrecen, híven magához, megint elkésett: 1926-ban ünnepelte Jókai születésének száz éves évfordulóját.[6] Mindegy; jobb későn, mint soha. Az öreg Rákosi Jenőt hívták le ünnepei szónoknak, s engemet kértek föl ünnepi versmondónak.

Rákosi az ünnepély napját megelőző este érkezett. Én éppen moziban voltam (Kellermann "Schellenberg testvérek" c. regényét néztem meg). Kilenc órakor bemegyek a Bikába, leülök az asztalomhoz vacsorálni. Egyszer csak azt súgja a főpincér:

- Csobán úr vezeti a tanár úr asztalához az öreg Rákosit.

Felnézek, hát csakugyan jön felém a terem másik sarkából - Ő, Rákosi Jenő, egy úr karján. Elébe sietek, köszöntöm.

- Még az asztalomhoz sem jön. Hja, poéta gőg! - mondja mosolyogva.

Biztosítom, hogy nincs bennem egy mákszemnyi gőg - s átülök asztalához. Vizsgálni kezd félszemmel:

- Oláh Gábor nem költő. Nincs hosszú haja, szemüveget hord és elhízott... Az én fiatalkoromban járt Pest utcáin az igazi költő, már messziről rá lehetett ismerni. Sugár, karcsú alakja volt, vállára hulló szőke Krisztus-haja, ábrándos szeme...s mindig úgy járt, mintha a felhőket sodorná homlokával. Benedek Aladár .[7]

Benedek Aladár...Hol van a tavalyi hó?

Mondom neki szelíden:

- Azért is nem merek fölmenni Pestre, mert félek, hogy ha megtudják, ki vagyok, szemembe nevetnek: ez? Oláh Gábor? a költő? - hiszen ez egy hentes... (...)

Másnap szabad előadást tartott a Vármegyeház dísztermében Jókairól, jobban mondva Debrecenről. Aperszüket[8] mondott, nem logikusan összekapcsolódó gondolatokat. Bizony, nem nagyon tetszett; pedig nagyon kedves és igaz mondásai voltak. Hja, 84 éves ember már nem furulyálhat. -

Ebéd közben nagyon szellemes volt. Még engemet is felköszöntött. Csak a magánéletemmel, az emberektől való elhúzódásommal nincs kibékülve. (Nem értem: miért?) Egyébként jó írónak tart. Köszönöm. Én is ilyenformán vélekedem az illetőről. Viszonzó tósztot ellenben nem mondtam, mert soha nem szoktam, s ezért megorrontottak a pestiek. Különösen Révai János Mór,[9] Jókai és Mikszáth kiadója, utazott rám, mindenképpen szólásra akart bírni, még antiszemita voltomat is felhánytorgatta - hiába! Nem szólaltam meg. A mellettem ülő, s folyton fecsegő, szakállas kis Rexa Dezső csak kérdi: "Miért nem beszélsz?" - Bölcs ember hallgatni szokott, - mondom neki szelíden. Rám néz, találva: üm. Attól fogva ő sem beszélt. Bölcs embernek igyekezett látszani, de némán is csak az maradt, aki fecsegés közben volt.[10]

Az öreg 84 éves Rákosit ebéd után Hajdú vármegye főispánja fölvitte az épülő Déri Múzeum három emelet magas állványaira. S az öregnek meg se kottyant! Micsoda jó szövet! Ellenben Révai János Mór asztmás lihegéssel állott meg az első emeleten: "Nem megyek tovább." János Mór csak a "titánok árnyékában" érzi jól magát, s a sasok szárnya alatt szokott a felhőkbe emelkedni. Nincs Jókai, nincs Mikszáth, tehát most Rákosi vitorláját igazgatja. Óh, milyen ügyesek ezek a Révaiak!

*

Május hónapban, négy hét alatt, megírtam Beethoven c. négy felvonásos színművemet. (...) A "halhatatlan szerelmes" titokzatos alakja izgatott, s olyanformán oldottam meg a kérdést, hogy Brunsvik Teréz és Guicciardi Julia alakját mint az Ideál két szélsőségét vagy két összetevőjét, állítottam szemben Beethovennel és én szerintem ők ketten teszik a "halhatatlan szerelmest" a nagy zeneköltőre nézve. (...)

*

Csortos Gyula színésznek[11] 24 millió korona jövedelme van havonta. Oláh Gábor állami tanárnak 2 millió 400 ezer korona. Éppen tizedrésznyi. Hát egy színész tízszer olyan kulturális érték, mint egy tanár? - Szegény Magyarország! S még csodálkozunk, hogy nem előre megyünk, hanem hátra. (...)

*

A Föld lélegzik! Egy amerikai tudós megfigyelte, hogy a Föld minden 3-4 évben összehúzódik és kitágul - lélegzik! Ebből magyarázhatók a nagy földrengések, s a Hold mozgásának látszólagos szabálytalanságai: hol siet, hol késik. Igazán nagyszerű fölfedezés, pedig olyan egyszerű, mint a Kolumbus-tojás: az Ember a föld anyagából kelt ki, mint a fű, mint a fa, mint a moszat, mint a rovar; ha a Föld anyagából lelkes lény, szellem kelhetett ki, akkor az a termő anyag sem lehet más, mint lelkes, szellemi, élő lény. Igenis: a Föld lélegzik, mert a Föld él, bennünk is, velünk is, alattunk is.

*

Művész akarsz lenni, tisztelt barátom? Íme, itt van egy jó tipp. Szeress 12 éves korodtól fogva őrülten, vadul és - reménytelenül. Buja fantáziád vörös fényben égjen, a véred lyukat üssön a koponyádon - de azt a nőt, vagy azokat a nőket, akiket imádsz: el ne érd soha! Még ha elérhetnéd: akkor se nyújtsad ki a kezed értük. Lehet, hogy a nők ezért kikacagnak, lesajnálnak, megvetnek, nem baj: az illúziód megmarad! Megmarad 12 éves korod szűz illúziója az angyali szűz nőről, aki ismeretlenségében valami kimondhatatlan nagy titkot rejt magában (- nem a vagináját, mint a mindent elérő szerelmesek megtanulják, óh nem! -), olyan titkot, amelyért érdemes egy életen át álomfejtőnek, vagyis művésznek lenni. Ennyi az egész. - Én így éltem; s most, mikor ezeket a sorokat írom, 46 éves fővel éppoly szentnek, szűznek, angyalinak látom, érzem a nőt, mint 12 éves koromban; fantáziám éppúgy, talán még veszedelmesebben lobog, mint akkor, mikor először csapott meg női ruha illata. Még egy világ mindig zárt előttem, s míg magam ki nem nyitom nagyon könnyen kinyitható kapuját: mindig izgat, lelkesít és remek munkák alkotására sarkal el nem ért üdvössége, meg nem fejtett talánya.

Exemplum illustrat.[12] Van egy szent, szűzies, fehér versem: Mária képe.[13] Tudjátok-e, kiről írtam? Hatvani Mariska nevű utcai lányról, akit mostanában a legmélyebb erkölcsi süllyedésben láttam. Ő nevetett, mikor véletlenül összebukkantunk; én sírtam helyette, mikor azt a versemet írtam: gyönyörű fiatal lány volt, de már éppoly romlott, mint most. Kereskedelmi cikk - másoknak; angyal - nekem.

Az ú.n. "tisztességes nők" soha nem ingereltek, mert másoknak voltak a feleségei; a mások felesége pedig nekem tabu, szent tárgy, amelyet illetnem nem szabad.

És mégis!

Ha házasságra lépnék valakivel: megkövetelném, hogy az az illető leány járjon utánam, aki el akarja magát vétetni velem; mert a férfi: én vagyok. Már pedig a férfi a szent, a sérthetetlen, a világ és a teremtés koronája; a másodrendű nő örüljön, hogy meghúzódhatik árnyékában.

Az ember: ellentmondásokból van összetéve. (...)

*

(...) Egy kicsit elhagyom mostanában magamat. Nem harcolok semmiért. Baj. Nagy baj. Ezelőtt vad elszánással vetettem rá magam egy-egy könyvem megjelentetésére. Most egy ugrásnál nem kísérlek meg többet. Ha az első nem sikerül, szégyenkezve visszahúzódom, mint az ügyetlen oroszlán. - Most már csak a megírás a fő. Ha megírtam témámat, oly boldogan kotkodácsolok, mint a jó tojó tyúk, ha szépet tojt.

*

Ez az év: színházi év. Nekem legalább. Az előbb mondottakon kívül még két vígjátékot is írtam: A király fiát és A házasság komédiáját. A király fiát elküldtem a Vígszínháznak, - nem merik előadni, mert a Habsburgokat figurázza ki, s felségsértés van benne. Nem baj. Nekem az a fő, hogy megírtam. Csak azért - mégis fáj, fáj, hogy nem tudom magam megmutatni, ugye, Ady Endre, hogy látva lássanak...

Eh, mit! Sosem áldoztam föl semmit a népszerűségért, a sikerért. Ez is asszony. Asszonynak pedig nem tudok szépeket hazudni. Nagyon őszinte ember vagyok, az a baj.

A Táltosfiú II. és III. részét nincs Isten hogy ki tudjam adni! Óh hogy fáj ez! Hogy tud ez fájni!... Az ember ajkába harap, lenyeli a könnyeit - és javítja a reálisták dolgozatát tovább.

Magyarország! Becsülted te valaha a költőidet valamennyire? Annyira, mint egy miniszteredet? Dehogy! Dehogy! - Pedig hol van egy jó költőtől egy rossz miniszter! És milyen borzasztó, hogy beláthatatlan időn belül nem fogják ezt a nemes magyarok belátni!

Úgy szeretném felnyitni a vakok szemét, hogy meglássanak! - De ha nem akarnak látni! (...)

*

Bizony kérem, vagy három ízben megmérgezték Oláh Gábort ebben a gyönyörű, magyar Debrecenben. - Kik - és miért? Több emberre vagy embercsoportra van gyanúm. Vagy azok közül valaki, akiket regényeimben modellekül használtam; különösen nők. Pl. Korbulyné, akinek a fiai mellett nevelő voltam Pesten egyetemi hallgató koromban. Korbulynét szerette Miklós Ödön államtitkár; ezt én megsejtettem. 25 év múlva megírtam egyik regényemben. De lehet, hogy a debreceni két forradalomban szereplő fél és 3/4 kommunisták törtek vesztemre; emlékszem: egyszer a kis templom előtt találkoztam egy csapat zsidó ifjonccal, köztük volt Kardos Pál, a K. Albert fia is, akik hevesen ágálva vad szemeket vetettek reám és szinte kihívóan dobták egymásnak e szavakat: "Meg kell ölni! Ez árulta el Kúthy Sándort is!" Már t.i. én. Ez a Kúthy is olyan minden lében kanál kis zsidó volt, aki belerezegte magát a kommunizmusba is; és talán baja lett belőle. De hogy én el nem árultam: arra esküszöm. Nem is árulhattam el, hiszen azt sem tudom - egy beszédén kívül: - mi szerepe volt a debreceni bolsevizmusban. - Gyanakszom aztán egy debreceni lányra, G. I.-ra, aki belém bódult és minden áron el akarta magát vétetni velem; de nem vettem el. Sok bajom volt vele. Egyszer valami süteményt erőszakolt belém - udvariasságból megettem: az utolsó darabnál kínáltam őt is, undorral fordult el: "Dehogy eszem!" Ekkor már felfordult a világ velem. Mikor pedig az anyja bejött, kérdezte a lánytól: Megette Oláh a süteményeket? Meg, - felelte I. Az anya megkönnyebbülten sóhajtott fel: "Na, akkor jó". Ettől kezdve betegeskedni kezdettem. Sokat hánytam. - Végül az Arany Bika alávaló pincérhadára és szakácsnépségére esik a gyanúm; ezek már egész bizonyosan sok galádságot követtek el velem. Miért? A legvalószínűbb, hogy valami nagyobb kutyának a bíztatására sőt megvesztegetésére. Valakinek fájt a létem. Vannak körültem ma is ilyen emberek. Ezek beteggé vagy halottá akartak tenni.

Nem jó egy fának felnőni az égig. Mert vagy a villám csap belé, vagy a fadöntögetők vetik neki a fejszét.

De hát olyan nagy haszna lenne valakinek az én halálomból? Magyarországnak? Vagy kinek?

Kötve hiszem. (...)

*

Az ősszel nem bírtam a kedvemmel. A főreáliskola tanári kara meglepődéssel látta, hogy Oláh Gábornak egy másik énje is van, amelyet még nem ismert. A humoros O. G. Ez roppant tetszett az uraknak, míg távollevőket humorizáltam. De mikor rájuk került a sor: nagyon feldúzták az orrukat. Az oka határtalan jó kedvemnek az volt, hogy ekkor írtam egymás után két jó vígjátékomat; s annyira beleéltem magamat, hogy az életben folytattam tovább, amit a papíron abba hagytam.

Különben ez régi megfigyelésem. Minden munkám írásánál így vagyok. Pl. kiállhatatlanságom magyarázata: rendesen egy regényemben v. színdarabomban szereplő rossz ember. Azt viszem ki egyidőre az életbe is.

Azért hát ne haragudjatok rám érte.

[1] Pintér Jenő magyar irodalomtörténete. Bp., 1926 ill. képes kiadása 1928. - Pintér Jenő válasza: "Mikor megpillantottam nevedet a levélben, azt hittem, hogy mély hálával eltelve fogsz írni nekem azért, mert oly kitüntetésben részesültél, aminőben csak a legkiválóbb magyar írókat részesítettem: t.i. szakaszt adtam számodra a könyvemben. Hogy ez a szakasz nem volt hízelgő Reád nézve, azt magadnak tulajdonítsad: annak a vad és minden esztétikai érzést sárba gázoló érzékiségnek, mellyel megrontottad szép talentumodat. Ez a történetírói igazságosság, bár tudom, hogy egy költőnek ezt éppen oly hiába magyarázom, mintha egy anyát meg akarnék győzni gyermeke tudatlanságáról. A személyedhez sohasem volt semmi közöm, s így személyi elfogultságot nem lehet rám fogni. Pusztán munkáidról volt szó. Azt pedig már a magyar irodalom őskorában eldöntötték, hogy aki munkáit kinyomtatja, az legyen is készen a bírálatra, állja idegrándulás nélkül a kritikát s ne gorombáskodjék. Lehet valaki nyelvben magyar ember s lehet amellett mérhetetlenül dekadens. Rajtad áll, hogy a jövőben a nemzetet olyan munkákkal ajándékozd meg, melyeket nyugodtan oda lehet adni fiaink és leányaink kezébe." (Pintér Jenő O.G.-hoz, 1926. február 18. - DIM) - Viszonyuk később rendeződött. Pintér írt előszót a Bokréta IV. kötete elé (1928). Mindennek ellenére azonban, ahogy egy későbbi levél sejteti, nem vált oldottá kapcsolatuk. Mikor Oláh megküldte a Költők és írók című tanulmánykötetét, Pintér világosan utalt erre: "Tanulmányod megküldésével nagy örömet szereztél. Köszönöm megtisztelő figyelmedet. A dedikációval nem szereztél örömet, mert félretetted a baráti hangot és nagyon meguraztál. Téged nemcsak mint költőt kell tárgyalnia az irodalomtörténetnek, hanem mint kiváló tanulmányírót is." (Pintér Jenő O.G.-hoz, 1932. június 3. - DIM)

[2] "...a Pintérről szóló vitairatodat visszaküldöm. Ne haragudj rám ezért, de a cikk nem napilapba való, főleg azért nem, mert P. J. válaszolna rá, és kénytelenek volnánk irodalmi polémiának teret adni lapjainkban. Egyébként mindenben igazat adok Neked a legteljesebb mértékben. (Mikes Lajos O. G.-hoz, 1926. márc. 16. - DIM)

[3] A táltosfiú és Patkánybűvölő című kötet kapcsán már idézett Gyökössy bírálatról van szó. Lásd a 302. sz. jegyzetet.

[4] Újra élek. Mj.: Oláh 1925.

[5] Illedelmesen, helyesen viselkedő.

[6] Jókai 1925-ben született.

[7] Benedek Aladár (1843-1915): költő, író, szerkesztő.

[8] Elmés, szellemes mondás.

[9] A Révai Testvérek Irodalmi Intézet R.T. igazgatója, 1901-1905 között országgyűlési képviselő.

[10] Rexa Dezső (1872-1964): levéltáros, művelődéstörténész, író.

[11] Csortos Gyula (1883-1945).

[12] Példa illusztrálására.

[13] Mj.: Oláh 1911.

VISSZA A CÍMLAPRA