1937

Január 2-án, szombat délben, tizenkét óra előtt belebben hozzám kedves szőke modellem: Rózsa, egykori tanítványom, nem régen még menyasszonyjelöltem, akiről éppen a múlt év nyarán mondtam le egy roppant őszinte levélben. Leányom lehetne, túlságosan fiatal és szép hozzám. Olyan hatása van reám, mintha mindenki jogot formálna rá. Most még lehet leány...de ha véletlenül a feleségem volna! - Ah.

(...) A múlt szeptemberben száz pengőt kért tőlem kölcsön, valami nyomdatartozása van. Akkor megmutattam neki a nyert 100 aranyomból még meglevő 25 aranyomat. Sárga láng csillant kék szemében, mikor tréfásan azt mondtam neki, hogy ez mind az övé lesz. (Magamban ezekkel a szavakkal párhuzamosan azt gondoltam: ha huszonötször ideadod magadat.)

Most a lány rátereli a beszédet aranyaimra. És dévajkodva kéri az elsőt. Majd - mondom neki; de hangtalanul megint azt gondolom vele: majd ha ideadod magadat. Aranyat húsért, nem vasért. Kedvesen, pajtási módra elbeszélgetünk. Azonban a nő reális: nemcsak a purparlé esztétikai gyönyörűsége köti le nálam, más is. Ekkor még nem remélem, de hamar igazolja kis látogatóm. Megdicsérem üde, kedves arcát, mert az; megdicsérem pompás színérzékét, ahogyan összeválogatja ruháit - milyen remek festő, kolorista lett belőle. Azután a blúzának kigombolom a nyakát, lenézek a mellére, de nem látom jól a ki nem gombolható blúz miatt. Mondom: vesse le. Nem lehet, mondja. Bújjon ki belőle, lelkesítem. Ekkor feláll, s egy kis csinált szabadkozás után kibújik belőle. (...)

Bámulom, forgatom, nézem, falom remek fehér tagjait. Mint egy gyermek. Nem, mint egy angyal. Vagy tündér. Az én halhatatlan modellem.

Kész lett volna magát ideadni, hiszen ott állt és várta a következőket vetett ágyam mellett. De bennem volt valami kutya kemény puritán makacsság: most itt vagy a kezemben, kinyitva a legutolsó titkos fiókodig, mégsem rohanlak meg, nem veszlek birtokomba, nem borulok rád, csak nézlek, csak csodállak, nehezen szedve bizony a lélegzetet. (...) Felülkerekedtem az észbontó szépségű leányon!

Legyőztem a leghatalmasabb ösztönt. Legyőztem magamat! - Ne hidd, hálás utókor, ne hidd! Nem önszántamból voltam önmegtartóztató. Ezekben a napokban sebet kaptam egy más szerelmi rohamban (...) Azért hagytam érintetlenül Rózsa remek, habos testét az istenek asztalán.

Hahaha! Ilyen volt az én szerencsém világéletemben. Ha volt mivel, nem volt kivel. Ha volt kivel, nem volt mivel.

*

Megint kivágott közülünk egyet a halál.

Március 8-án, vasárnap d.u. 3 óra tájban, Madai Gyula Bokréta-beli barátomat agyvérzés érte képviselői beszámoló beszéde közben, Balmazújvároson. Leszédült, lerogyott a padra; háromszor is föl akart állani, hogy "befejezi a beszédét." Lefektették. Még annyit mondott:

- Megbénultam. Szörnyű hányásingerem van.

Azután elvesztette az eszméletét. Nem is jött magához többé. Behozták a debreceni klinikára, de nem tudták eszméletre kelteni. Másnap d.u. 2 óra tájban meghalt.

Két évvel ezelőtt már kopogtatott nála a halál. Akkor is, a választási izgalmakban, hatalmas orrvérzése támadt; az is agyvérzés volt már, de szerencsére utat talált a folyó véranyag, s nem öntötte agyát el. Ha okos ember lett volna szegény, abbahagyta volna képviselői őrjöngését, félrevonul és él szép csöndesen 80 éves koráig. De Gyula semmibe vette az "orrvérzést" és rohant halálos utján tovább. Fáj, hogy a piszkos politikáért adta oda életét, nem az irodalomért. A költészetet cserben hagyta, "magasra" vágyott, tudta, hogy Magyarországon csak a politika lépcsőin lehet magasba jutni. Kár érte. Hallatlanul ambiciózus ember volt, javíthatatlan idealista és megmosolyogni valóan naiv. Szerette az életet, s ki tudta használni minden pici örömét. Halvány kis sikerek szinte az egekig dagasztották önérzetét. Kár, hogy nem jogásznak készült: akkor hatalmasabb szerep jut neki az országkormányzatban. Így is sokat tett: sok szegény emberen segített, a Hajdúságban sokan áldják a nevét. De nem maradt utána irodalmi, költői alkotás, mint ahogy én vártam. Gondolkozó ember volt, jó stílusú poéta; nagy filozófiai verset, drámai költeményt vártam mindig tőle. De a sikert kálvinista realizmussal akarta: érezni minden percben a népszerűséget és hatalmat. Ilyen nekiszaladással háromszor olyan magasat kellett volna ugornia, mint ugrott. Megdolgozott istenesen és emberesen képviselői mandátumáért. Szerintem ez a kétes dicsőség nem érte meg a nagy fáradságot. Annál kevésbé az érte feláldozott életet. - Eltemetni nagyon szépen temették el; de vajon hányan emlékeznek rá 25 vagy 50 év múlva? - Nem mentem ki a temetésére Hadházra, mert fáj a jó barátaim pusztulása. Nem akartam, hogy a tömeg lássa sírvafakadásomat. Azután: beteg vagyok; nekem töredelem mások temetésével halmozni nyomorúságomat.

Szegény Madai Gyula nagyon jószívű ember volt, nagyon jó magyar ember volt. Talán nem is szabad többet követelni tőle. Hiszen ezért is megérdemli, hogy el ne felejtsük nevét.

*

A debreceni Kossuth utcai református templom: tiszta gót stílusával, égbetörő tornyával, magas boltozatával, fölfelé rohanó íveivel, festett üvegű ablakaival nagyon szép épület. Gyerek voltam, mikor magam is segítettem toronyba húzni három harangját.

A papja, Baja Miska barátom, ebben az évben kifestette és szimbolikus faliképekkel díszítette remek templomát. Nagy újítás! Zúgnak is miatta a konzervatívabb koponyák, pl. Juhász Nagy Sándor, a másik barátom, politikailag forradalmár, hitbelileg antikatolikus kálvinista.

Nos, mikor most virágvasárnap megnyitották az újjá öltöztetett templomot, a Debreceni Újság fölemlíti az én nevemet is a nagy reformálással kapcsolatban.

- Mert kálvinista templomot még eddig így nem festettek ki, mint Haranghy Jenő, volt tanítványom, festőművész, iparművészeti tanár Pesten, a Kossuth-utcai templomot. - A Debreceni Újság cikkírója Keletiek nyugaton című útirajzomból, 1908-ból, idéz egy részt, mikor a Louvre kapujában ilyenformán morfondíroztam a rám zuhant tenger szépség súlya alatt:

"Határtalan messzeségből komolyodik rám (Debrecen) nagy fehér temploma, vörös tornya; nem tehetek róla: gatyaszáros, kövér cívist rajzol a képzeletembe, áll és vár, áll és vár, nem mond, nem gondol semmit. Puszta falainak hidegsége megborzongat ennyiről is. Vajon megbántanánk mi azzal az Istent, vagy Kálvin Jánost, ha remek festményekkel színesítenénk az avatag szürkeséget? A művészetnek hatalmasabb az ereje, mint a reformátorok hitének és a császárok fegyverének... A magyaroknak idestova már álmodni sem szabad, mert az álmoknak nincsenek paragrafusai, illetlen szabadosságukkal a jó rendet és a polgárok békességét megbotránkoztatják. Azért kimondatik, hogy az álmodók felébresztessenek és józanságra sarkantyúztassanak... A világ reng, csillagok hullanak, de az én hazámban minden úgy van jól, ahogy van."

Megvallom: örülök, hogy alig harminc év multán megcáfolta álmomat a valóság; különösen pedig azért, hogy a templomunk kifestésére a legelső nagy összeget egy muskotály-cívis adta.

Különben, akármilyen furcsának tessék is, én egész komolyan reformálni akartam egyházamat. De legjobb barátaim - éppen Baja Mihály és Csikesz Sándor - kinevettek érte. Reformgondolataim egy részét egyik regényembe vittem bele, s a Baltazár Dezsőről mintázott Barnabás Áron püspök szájába adtam az "Álmodó magyarok"-ban. Majd ha megjelenik könyv alakban, olvashatja mindenki. 1921-ből való. Hátha még azokból is beteljesedik egy és más, újabb harminc év múlva. (...)

*

1937. május 21-én játszották a Nemzeti Színházban legelőször D'Annunzio Jorio leánya c. verses drámáját.[1] Én fordítottam. A dráma csakugyan zenétlen opera, ahogyan nem egy kritikusa észrevette. Sokan idejétmúlt romantikus és álpátoszos, túlfűtött, színes szavakkal túlzsúfolt költeménynek mondják. Izgató, vad drámai jelenetek kavarognak benne álomájulattal. Fiatal ember írhatta: talán 23 éves lehetett akkor D'Annunzio úr. Vagy valamivel több. Szerintem a tömegjelenetei ma is nagyszerűek Az I. és III. felvonása ma is felkorbácsolja az idegeinket. Csak a II. felvonása hosszú és unalmas. Az alapgondolata: hogy az országúti szajhában tulajdonképpen szent lappang - kissé túl ájtatos és kegyszeres.

A fordításomról is vetnek oda egy-két szót a pesti lapok. Egyik, a Pesti Napló kritikusa azt mondja: O.G. fordítása egyenletes simasággal pótolta a hiányzó virtuozitást. Az Új Nemzedék szerint még durvábban adtam vissza D'Annunzio durvaságait, ahelyett, hogy enyhítettem volna. A Magyarság elismeri, hogy a ritmikus szöveget O. G. fordítása művészien tolmácsolja. A Magyar Hírlap szerint a Jorio leánya, "az ősi vérnek ez az éneke" olasz nyelven bizonyára énekként hat, magyarul azonban, még O. G. színes, gazdag fordításában is gyakran veszti el melodikus hatását. Az Est úgy véli, hogy D'Annunzió drámája a színpadon fárasztó munka a közönség számára; igazi értéke O. G. erővel teljes és színes fordítása ellenére is csak maga az olasz nyelv muzsikája. A Nemzeti Újság azt mondja, hogy sok költői szépsége van a drámának, de nép érzéki tombolásának és az apa vad gerjedelmének festésében a brutalitásig ragadtatja magát a költő; ezen a fordító segíthetett volna, de O.G. fordítása sok drámai ereje mellett különösen ezekben a részekben nem szerencsés.[2]

*

Az iskolai év végén gyalázatos fáradtság rogyott rám. Nem álltam a lábamon, naphosszat aludni vagy heverni szerettem volna. Aludtam és hevertem is. Nappal. De éjszakáim vad dulakodások voltak az álmatlanság iszonyatos rémével. Egy reggel őrült szívdobogásom támadt, szédülés fogott el, félelem lepett meg. Ebben az évben már talán harmadszor. Egyszer az utcán, Péterfián, sétáltomban, másodszor a színházban, délután, Az ember tragédiája előadása közben. Most harmadszor, itthon, éppen fölkeléskor. Más ízben körülbelül 1-2 órahosszáig tartott; lefeküdtem, csendben vártam a roham elmúltát. De most nem akart vége szakadni. Orvosért küldtem Domokosnét. Mire az orvos, dél felé, elcsámborgott, már normálisra szelídült a szívem verése. Én 180-200 érlökést számoltam percenként reggel. A kis Salánki megvizsgált: rögtön utazzam el valahová, nyaralni, pihenni, a Bükkbe vagy a Mátrába; könyvet ne vegyek a kezembe két hónapig, szellemi munkát ne végezzek. Idegkimerülés. Ki kell heverni. - Igaza van. Húsz év óta nem pihentem. Tíz hónapon át tanár+író voltam, két hónapon át író a második hatványon. Elkezdtem gondolkozni: hova menjek? Balaton? Lillafüred? Alsó-Hámor a Diósgyőr völgyében? Eger környéke? Tapolca?

Közben Ternay Kálmán tanártársam, akivel D'Annunzio Jégmadár kötetét fordítottam, mint hővérű ifjú, valami pompás testű leányt ajánl szíves figyelmembe. No ez jó! Az Ibsen Oswaldja is egy jótestű kis lányt sóvárog: annak a jelenléte kivonná közelgő paralízise félelem-felhő árnyékából. Ki tudja: hátha én is?(...)

*

Borzasztóan fáradt vagyok. Az erdőn ültömben elaludtam. Itthon lehúz a tompa butaságos kimerültség: heverek vagy aluszok az ágyon. Így nem tudom, hogyan írom meg vállalt munkámat: a debreceni Kollégium 400 éves történetét színpadi képek alakjában. Csikesz Sándor komám bízott vele meg. Már csak ezért is jó volna elbújnom valami jó helyre, erdős, dombos, hegyes vidékre. Ez a nyári fakó Debrecen elaszalja a lelkemet, mint a kánikula az utcaparti füvet. Milyen irtózatosan szomorú ma Magyarországon élni! S szegény Németh László ezt az elalélt és ikráitól megfosztott nemzetet szeretné fölrázni. Szabó Dezső is akarta - de belátta: halott szamárból nem lesz élő oroszlán. Én már nem is ébresztem - vele halok.

*

Herczeg Ferenc ellenben a felkelő nap jöttét érzi. Könnyű neki: ma is a dönthetetlen Germániával együtt dobog a vére. S azt hiszi: magyar.

*

Jövőre, 1938-ban lesz a debreceni Kollégium fennállásának 400 éves fordulója. Debrecen városa, a Tisza István Tudományegyetem, s a debreceni ref. Egyház meg akarja ünnepelni. Nagyfejű barátom, Csikesz Sándor, aki a jövő iskolai év rector magnificusa[3] egyetemünkön, megbízott, hogy írjak egy színpadi körképet öreg Kollégiumunk viharos századaiból. Adott vagy 12-15 témát is. Tetszett a dolog: nekiültem és július hónap folyamán egyfolytában meg is írtam az egészet. Tizenöt szakaszból áll; címe egyelőre: Kősziklán épült Vár. Rímes jambus végtől végig; áll vagy 4000 sorból. Forgószínpadon elő lehet adni egy este. Szeretném, ha könyvben is megjelenne jövőre és ingyen osztogatnák.[4] (...)

*

Itt játszik egy hónapja Debrecenben vitéz Bánky Róbert vándor színésztársulata.[5] Közönségünk valami hazug romantika szédületében borzasztóan dédelgeti őket, a helybeli "sajtó"-val együtt. Éppen itt érte őket a 2000. előadás dátuma, július 31-én. A kedves, úri modorú Bánky erre az alkalomra Csokonai soha nem adott darabját, a Gerson de Malheureux-t választotta, s engemet megkért: egészítsem ki az estét valamelyik egyfelvonásosommal.

Odaadtam neki a tavaly írt, s az idén ( A pesszimista c. verseskönyvemben) megjelent Haláltánc c. drámámat, a Sári bíró lánya címen ismert népballadánk átdolgozását. Elő is adták,[6] pedig verses népi dráma; a két főszereplőjének úgy kell táncolnia, mint Nijinszkinek.[7] A tánc persze nem sikerült, főhőst (Toldi Miklós-szerű alakot, atlétát) sem találtunk megfelelőt, de a kis színmű igen friss, színes és kedves volt. A mellékalakjai elég jól érvényesültek. Bámultam: milyen színes a színpad és milyen érezhetően meleg sőt forró a levegője, ha az én darabomat játsszák. Még a színház is megtelt egyetlen és bemutató előadására. Olyan kedvesek voltak a nőalakjai! Olyan aranyosan pergett-gyöngyözött ajakukról a magyar beszéd! Megdicsértem őket.

Valami édes derű öntötte el a színpadot. (...)

*

Ahhoz, hogy valaki nagy költő legyen: pénz is kell. Mindig szegény voltam - lehettem-e nagy költő? Felelj nekem te mindenütt jelenvaló.

Szeretnék házat venni, hogy a magam fedele alól temessenek. Őseim jobbágyok, rabszolgák lehettek; az ő elnyomatásuk kínja fáj örökké föllebb emelkedett életemben.

Átmeneti lény vagyok. Csak az a baj, hogy utódokat nem teremtettem, így - eleven hídon - nem megy át senki rajtam a túlsó partra. Oh, én boldogtalan. (...)

*

Tűzhányóm lassan lecsillapul; nem szórja a lángot, nem hányja a hamut, nem önti a lávát. Mostanában írt dolgaimmal nem vagyok megelégedve. Inkább a mozgó gépezet automatikus tovább zakatolása, mint az eleven mélyből kiszakadt épkézláb mű. Nem is jutok igazi magamhoz, mert ez a sivár iskola lefoglalja minden időm. Elfáradtam, öreg vagyok. Három évet pihennem kellene valahol a tenger partján, s azután nyitnom utat a bennem összehalmozódott anyagnak. Így jött létre a Szegény Magyarok c. regényem is. Talán még hallgat bennem valami.

35 év írói pályám. Úristen, milyen keveset arattam!

Vajon marad-e fönn egy kötet jó versem? Egy regényem? Egy színdarabom? Egy tanulmánykötetem?

S vajon fönnmarad-e nevem? (...)

*

A nyáron sokat énekelgettem a Nagyerdőn, alkonyatonként. Egyszer Debrecen polgármestere is meghallotta a "La donna è mobile" előadását. Odajött, rettenetesen el volt ragadtatva, gratulált. Azt mondta, nem engedi, hogy csak így titokban (szerinte: "inkognitó") énekelgessek, ezt a "gyönyörű hangot" meg kell ismernie homokos Debrecennek is. Hajlongtam meghatottan és azt mondtam rá: jó. - Sokkal őszintébb hallgatóm és bámulóm volt Galgóczi úr, az erdő parkmestere, vagyis a parkőre, Erdélyből idemenekült fiatal ember, aki utánam lopózott a fenyves dombra, ahol énekeltem, hogy meggyőződjék: csakugyan az én torkomból szállanak azok a hangok? - Még a madarak is megszólaltak az énekemre. Fölöttem nem tudom milyen énekes kezdett gügyögni, mintha álmában beszélne. De a villasor felől megszólalt ám a kuvik, a halálmadár is, ocsmány és éles rikoltásait beleszőtte az én finomabb énekembe. Dühös voltam rá, de nem értette a szép szót. - Távolról egy tájékozatlan házőrző kutya is ugyancsak ugatott. - De a Hold annál bájosabban mosolygott kelet ormán.

*

Jaj, odavannak a szép nyári napok. Fülem zúg, mint a bomlott malom, november rideg szele kontráz hozzá. Úgy érzem, mintha a fülemen át golyót lőttek volna agyamba, a golyó bent maradt volna, s beteg súllyal húzza lefelé fejemet. Untalanul csak feküdni akarok. Már elmúlt három hete, semmi javulás. Most a cukorbetegségem ellen intézünk inzulin-rohamot, hátha segítene a fülem baján is. Mert veszedelmes, életveszélyes - mondja az orvosom.

Hej, 1927-ben, mikor a nyakamon támadt carbunculust operálták, Schmidt Lajos orvos úr megmondta: kár volt most el nem vérzenie, mert az egész nyaka el van gennyesedve; először a fülét, azután a szemét fogja összeroncsolni.

Micsoda?

Szerinte a vérbaj.

Mert a véremnek van baja, mormogta a finom Schmidt Lajoska.

Ha pedig annak van: akkor a baj ma már körülbelül 35-36 éves; egyetemi hallgató koromban szerezhettem. Valamiben csak meg kell halni.

*

Nem értem, mitől van megint ez az őrült szívdobogás. Percenként 150-200. Ebben az évben elég gyakran megrohant, s egészen váratlanul. Először csak egy óráig tartott, most már hosszú órák során. 1910-ben, nagy idegbetegségemben, ez gyötört sokáig. Idegességtől volna? A kis Salánki, aki idegorvos, azt mondja: attól. Most, hogy iskolába akarok menni, előtte való két napon újra elővett. Nem elég a cukorbajom, a fülgyulladásom, még ez is. Na Gábor: téged ugyancsak szeret a jó Isten: igen gyakran meglátogat.

*

Alig jöttem helyre: már decemberben[8] föl kellett olvasnom a debreceni Olasz Kulturális Intézet Leopardi-ünnepén. Renato Fleri tanár, az olasz kultúra itteni képviselője rágta már a fülemet régóta: szerepeljek, szerepeljek. Félig még betegen írtam meg Leopardi-tanulmányomat, annak a harminc, s egynéhány lírai versének az alapján, amelyet az agg Radó Antal fordított magyarra. Úgy látszik, sikerült a szegény beteg arisztokratának az elevenére tapintanom, mert olasz nyelvet tanító tanártársam, Ternay, semmiképpen nem akarta elhinni, hogy pusztán magamra támaszkodva kanyarítottam ezt az írói arcképet. Szaglászott is mindenféle "forrásmunka" után, még a vén Radó két kötetes irodalomtörténetét is átböngészte: nem onnan vettem-e legjobb gondolataimat. Szegény. Magáról ítélt meg engemet. A tanulmányom azután a maga teljességében megjelent a Budapesti Szemle 1938. februári számában. Ternaynak az orra vére folyt. Szerencsére olasz ösztöndíjat kapott, s mehetett Rómába. - A Leopardi-tanulmányom legeredetibb gondolata az: hogyan lett az olasz pesszimizmusból germán optimizmus, Leopardi életmegvetéséből a Nietzsche übermenschi katonás életakarata; s ez a germán optimizmus hogy formálta át az olasz pesszimizmust a Mussolini-D'Annunzio kemény optimizmusává. Csak félre kell érteni valamit, mindjárt nagy dolgok születhetnek.

Kéky Lajos barátomat, a Bp. Sz. segédszerkesztőjét azzal biztattam: monográfiát írok róla, ha hamarosan leközli Leopardimat a Szemlében. A jó fiú megtette. Most már nekem is állanom kell a szavamat: írói arcképet kell teremtenem Kéky Lajosról, az öreg Beöthy egykori famulusáról. Kotyog is a fejemben ilyesvalami: "Beöthy Zsolt és köre." Ebben a körben Kéky a legjelentősebb egyén. Lehetne róla írni, mint az irodalmi tanítvány, egy más személybe olvadás romantikus példájáról. Kéky különben derék ember, megdolgozott minden kitüntetéséért becsületesen.

A karácsonyi szünetben Eminescuról is írtam egy nagyobb cikket. Ha valaha megjelenne a fordításom: ezt tenném a kötet elé bevezető tanulmánynak. - Különben a román újságok nagy hűhóval írnak rólam, mint Eminescu magyar fordítójáról és a költőjük mellett tett tanúbizonyságomról. Ellenben itthon mukkanni sem szabad róla, mert rögtön hazaárulási pert akasztanak a nyakamba. Mintha Eminescu és én adtuk volna oda Erdélyt a románoknak. (...)

*

A kultuszminisztérium most kezdi összeállítani a külföldi és magyar kulturális kapcsolatokat. Engem is felszólítottak: küldjem be magamról szóló jelentésemet: mit csináltam harminc év óta. Összeállítottam:

Olasz

1. Fordítottam Pascoli, Pirandello, Zendrini, G. Deledda kisebb verseiből. A Pirandello-versek megjelentek A pesszimista c. kötetemben.

2. Lefordítottam D'Annunzio "Jégmadár" c. verseskönyvét egészen. Bizony még kéziratban hever.[9]

3. Lefordítottam D'Annunzio "Jorio leánya" c. drámáját. Előadta a Nemzeti Színház 1937. májusában.

4. Leopardiról felolvastam a debreceni Olasz Kultúrintézetben. Leopardiról nagyobb tanulmányom jelent meg a Budapesti Szemle 1938. februári füzetében.

5. D'Annunzióról felolvastam a Csokonai Körben.

6. Dante című nagy drámai költeményem kéziratban.

Német

1. Fordítottam Goethe, Heine, Dehmel kisebb verseiből. Verseskönyveimben jelentek meg.

2. Lefordítottam Heine "Utazás a Harzban" c. útirajzát. Megjelent a Gyulai Pál "Olcsó Könyvtár"-ában és a Franklin " Külföldi Klasszikusok" c. sorozatában.

3. Goethéről nagyobb tanulmányom van "Költők és Írók" c. kötetemben.

4. Lefordítottam Schiller Don Carlos c. drámáját. Kézirat.

Angol

1. Shakespeare-előadássorozatot tartottam a debreceni Egyetem "Népszerű Főiskolai Tanfolyamán", a Csokonai Körben és a Tisza István Társaságban. (Szonettjeiről itt), és a Színházi Szabadegyetemen.

2. Shakespeare költészete címen kéziratban kész egy 300 lapra terjedő tanulmányom.

3. Byronról írói arcképet írtam. Megjelent a "Költők és Írók" kötetemben.

4. Lefordítottam Tennyson "Oriana" c. balladáját.

Román

1. Eminescu román költőnek minden versét lefordítottam.("Lumina de luna" című kötete 104 versét.)

2. Eminescuról nagyobb tanulmányom van kéziratban.

Norvég

Lefordítottam Ibsen "Rosmersholm" c. drámáját. Megjelent önállóan Debrecenben 1910.

Latin

Ovidius néhány versének fordítása Pokol c. verseskönyvemben.

(...)

[1] Még hatszor került színre Tőkés Anna főszereplésével. Vö. Tóth 1980, 316.

[2] Pesti Napló 1937. május 22. - Új Nemzedék 1937. május 22. - Magyarság 1937. május 22. - Magyar Hírlap 1937. május 22. - Az Est 1937. május 22. - Nemzeti Újság 1937. május 22.

[3] Méltóságos rektor.

[4] Végül elmaradt a mű bemutatása és kiadásából sem lett semmi.

[5] Bánky Róbert (1894-1981) kamaratársulatával járta az országot.

[6] Három a tánc címmel, mert néhány napra rá Strindberg Haláltáncát játszották. Juhász Géza írt beharangozót a bemutató előtt: "A Haláltánc kivételes diadala Oláh Gábor magas költőiségének. Eddig nem sikerült neki egyetlen remekműbe sűríteni a benne rejlő képességeket: a tragikus életérzést, a mély humort, az egészséges teletorkú komikumot. Most töretlen fényben ragyog fel az egész Oláh Gábor-i világ: európai távlata és mély népi íze." Sőt nemcsak Oláh eddigi legjobb drámájának tartja, de "az egész új magyar színpadi irodalom csúcsteljesítmény[ének is.] (Juhász Géza: Haláltánc. Oláh Gábor új drámája. Debreczen 1937. július 29.)

[7] Vaclav Nizsinszkij balettművész, az Orosz Balett szólótáncosa, a maga idejében nagy botrányt kavart az Egy faun délutánja és a Tavaszünnep koreográfusa.

[8] 1937. december 16.

[9] Csak 1942-ben Oláh halála után jelent meg Triesztben, mint Ternay Kálmánnal közös munka. (vö. Tóth 1980, 316.)

VISSZA A CÍMLAPRA