1935

(...) A városban elterjedt a hír: haldoklom. Az az újság, amelyik a Daán-üggyel kapcsolatosan a legpimaszabbul írt rólam: a Debreceni Újság, arcképemet kéri. Kliséhez, a halál alkalmából. Ilyen arcátlanok és lelketlenek voltak velem a városombeliek. Ez ugyan állítólag Erdélyből menekült marha. Biztosan szász-ivadék. Lapszerkesztő.[1]

A tanári kar nagyot nézett, mikor két hét múlva bevonultam. Látszott, mindenkin, hogy nagyon rossz híreket hallott rólam. (...)

*

Jaj, igaz is. Mikor derékig levetkőzve megálltam a Röntgen átvilágítója előtt, a leletet író, barna medika nagyon megnézett. Átvilágítás után hallottam, ahogy mondta egy orvostársának: "Milyen szép teste van. A melle olyan, mint egy 16 éves lányé." - Na. Hiúság: férfi a neved. Enélkül nem volna egész a klinikai kép. - Hátha még 36 éves koromban látott volna! (...)

*

Március 12-re tűzték ki a Curia tárgyalását.

Nagyon fáztam ettől a harmadik felvonástól. Mondtam is az ügyvédnőmnek: vonjuk vissza a fellebbezésünket, mert a gyilkos Töreky a tanácselnök. Ez pedig akasztat. De annyit beszéltek a fülembe, Pap Károly is, Csobán is, hogy belementem a végigjátszásba. Pap Károly mindent ígért, ingyen ügyvédet, happy end-et, de semmit sem adott. Az ügyvédem 50 pengőt vett ki a zsebemből, s az öccsét küldte föl Pestre. Annak több esze van.

Nem tudom, hogyan folyt le a tárgyalás. Eredmény: 500 pengő elengedés a büntetési összegből. Ezek szerint fizetnem kell: 1000+500+270+200= 1970, vagyis kb. 2000 pengőt, az ügyvédi költségeket is számítva. Havi fizetésem 450 pengő, tehát 4 és félhónapi fizetésembe került az a bumeráng-versem, mely Daán Ilonáról szól.

Gyalázat.

Hogy tapsol most az a ripők rébek! Hogy vihog a markába! - Na, független magyar bíróság, letetted az érettségit. Egy kerítőnő feje köré mentő glóriát fonsz, kiállítva még talán a szüzességi bizonyítványát is; az erkölcsöt védő magyar bárdot pedig pellengérre állítod, megköpdösöd és 2000 pengőt kilopsz a zsebéből.

Az 1500 pengőből csak 500-at lehetne elengedni törvény szerint, kegyelemből, ha ugyan él még ez a szó a földön. Az 1000 pengő "erkölcsi kárpótlás" már menthetetlenül azé a fehérre mosott dámáé.

Nincs senki barátom, aki segítene.

Azért megpróbálom még a legutolsót: kegyelmi kérvényt nyújtok be a kormányzóhoz: engedje el az 500 pengő büntetést. Jó volna inzulinra.

Egy csapat magyar íróval aláíratom, s felküldöm a kabinetirodába. Sikerre ugyan nem igen lehet remény, de legalább egy kis erkölcsi rekompenzáció volna az írótársaimnak mellettem kiállása, azért a sok megszégyenítésért, izgalomért, amellyel ez a nyomorult per járt.[2]

Szörnyen lesoványodtam 1933. szeptembere óta.

Azóta folyik ez a per.

*

Újabb rémület.

Azt hallom, a Daán Ilonának megítélt 1000 pengő erkölcsi kártérítés csak 1/10-e az anyaginak, amelyet polgári bíróság fog megítélni. Tehát ezenfelül még 10.000 pengő! Na hiszen, jól vagyunk! Rémületemben nem tudok aludni. Ezerféle út és mód kavarog előttem: honnan az ég Istenétől teremtem én ki ezt a horribilis összeget? Legjobb barátaim fázósan gombolják össze kabátjukat: hja, nincs, nekünk sincs...Vállat rándít, aki sorsom hallja...[3] Hm. Csokonai, most értelek igazán!

Kínomban levelet írtam Herczeg Ferencnek: kerítsen valami kiadót 12 kötet kéziratomnak 12.000 pengő fejében. Vagy pedig, kész vagyok ezért az óriási összegért eladni összes eddig megjelent, kb. 35 munkám tulajdonjogát.

Ég a föld alattam. És fölöttem az ég.

*

Április 14-én megkezdettem Futó bolond c. regényemet. Ott járok, amikor a hős, Bakó László, el akarja feleségül venni Vidor Terikét, a zsidó doktorkisasszonyt. Két barátja: Basa Misi a pap, és Csóka Pista a levéltáros (Baja és Csobán barátom) mindenképpen le próbálja beszélni róla. Ezzel a jelenettel voltam tele húsvétkor, mikor Baja Miska meghívott ebédre. Éppen ott volt Csobán Endre is. Mintha magam élném a dolgot: elkezdem beszélni a Bakó László házasodási szándékát Lusztig Józsával - mert ez a hölgy a Vidor Terus modellje. Hümmög-hámmog a két férfi, sőt a harmadik ott levő is: borzasztófejű Csikesz Sándor, a Vaskalap. Ők nem nagyon beszélnek le a házasságról, sőt: biztatnak, vedd el Gábor, vedd el! De azért ámuló hökkenés ijedezik lelkesítő szavuk mögött. Mintha ezt mondaná a tekintetük: megőrült ez a szerencsétlen? most akar nősülni, mikor fél lába már a sírban? - Én meg csak azért is ütöm a vasat, érzéki színekben adok kifejezést a vágyaimnak, megvillantom a doktorkisasszony görögdinnyeszerű tomporát, melyet istenek korongján formáltak. Szóval: főpróbát tartok új regényem egyik jelenetéből, s figyelem a színészeim játékát. Ők nem is álmodják, hogy játszunk. Sajnálnak és összenéznek a hátam megett.

*

Nem is tudtam eddig, hogy Keats, az édes szavú, egy londoni bérkocsisnak volt a gyermeke... Kolléga!

Most már szinte kedvem volna minden versét magyarra fordítani. - Igaz, hogy mostanában D'Annunzió Alcyon-kötetével bírkózom.

*

Hosszas kínlódás, vergődés, izgalmak után bedugtam végre piszok ellenfelem, Daán Ilona úrnő mocskos száját: kifizettem neki és galád ügyvédjének 1600 pengőt, amelyben minden benne van. Ha a nyílt árnyékszékbe esett volna ez a pénz: tisztább helyre hullott volna, mint így. Nem tudtam - most tanultam meg, mily marhák fennkölt és független magyar bíráink, mily hülyék a törvényeink, hiszen talán ezt is a zsidó Csemegi csinálta;[4] és hogy mily alávaló jellemek védő ügyvédeink. Mellettem nem is annyira védőügyvéd állott ebben a mocskos perben, hanem egyik barátom: Csobán Endre. Szinte könnyekig meghatott önzetlen fáradozása, mellém állása; ez római jellem! - mondtam magamban. Már gyönyörű versen gondolkoztam: megénekelem nagyszerű lelkét - - - amikor benyújtja hozzám 300 = háromszáz pengős szívességi számláját.

Nahát.
Ha a Hold esett volna a fejemre...
Micsoda naiv fiú vagy te, Gábor.

*

Második barátom, Madai Gyula, sokkal önzetlenebb. Beadta kegyelmi kérvényemet az igazságügy-minisztériumba, s beszélt is az ügy referensével, kegyébe ajánlva nagy voltomat. Az illető minisztériumi tisztviselő azt kérdezte:

- Kicsoda ez az Oláh Gábor?

- Író. Költő.

- Nem Oláh György?

- Nem. Ez régebbi. Gábor.

Madai Gyula, a humor iránt fogékony egyén, roppant jól mulat ezen a halhatatlansági próbán. A kutya se tudja ezen a pötty Magyarországon, hogy élek, vagyok, dolgozom. Ellenben Gál Franci színésznőnket, vagy Turay futballcsatárunkat ki ne ismerné a két hazában? Na, Gábor, te is verheted a melledet - Kar utcán sem ismernek talán. Ilyen fölszereléssel azután lehet halhatatlanságról álmodozni. Summa summárum: nem lett belőlem semmi. Jó éjszakát.

*

Úgy látszik: Magyarországon tíz évnél több nem igen jut egy-egy írónak. Ritka madár Vörösmarty, Arany és Jókai. Petőfi: 6 év; Csokonai: 10 év; Ady: 10 év. Ha a magam tíz évét számítom: 1910-1920 közé esik. 1920 óta halott vagyok. Igen, de hát Babits? Hát Kosztolányi? Babits mint költő, már fuit[5], az ő két lustruma[6] is lejárt. Mint irodalmi irányító, mint a Nyugat szerkesztője, még számot tesz; azonban már maga is érzi, hogy föléje nőtt a ma. Kosztolányi? Most adta ki, 50 éves korában, összegyűjtött verseit. Mi ez, ha nem koporsó?[7] II. Szász Károly, a fordításai háromszor annyiak, mint eredeti dolgai. Az ilyen ember: másoló. Az öreg Kardos Albert zsidó mondta róla a minap: összes verse nem ér annyit, mint a Vörösmarty kis gyémánt kötete elé írt bevezetése. Igaza van. Ma, mint költő, senki nem él; csak talán Ady. (Mécs László sokat reklámdobol magának - hiába! Holtan született.)

*

Ennek a nyárnak július hónapja ugyancsak zsúfolt tartalmú napokkal ég fölöttem. Mert a hőség rettenetes: 40 fokig fölmegy. Ilyen szaharai nyárban tataroztam a házamat: kint a fronton és a két udvari oldalán. Kar utca csak most tudja meg: hogy a 29. számú ház utcai része az enyém a másik házigazda, Pál József parasztgazda családja mindenkinek azt híresztelte eddig: én csak az ő lakójuk vagyok. Most azonban minden épszemű és -eszű ember látta, hogy a kőművesek, festők nekem dolgoznak. A ház homlokzatát újra festettem, igen ízléses krém és barna színnel; olyan friss, mint a tizenhatéves diák. Két szobámat is kifestették, nagyon szépen: csontszín és arany keretek; az ajtóm sárgásbarna; új íróasztalom szinte. Kezd a szobámnak stílusa lenni. Akik most látják a régi után: elcsodálkoznak: be gyönyörű. Különösen az asszonyok. (...) Míg kint az utcai fronton döngött a kalapács és omlott a malter: én bent, betakart ablakú félsötét szobámban, egy ingre vetkőzve írom Futó bolond c. regényem első kétszáz lapját. Azonkívül, párhuzamosan, fordítom D'Annunzio Alcyone c. pompás verseskönyvét, Ternay Kálmán olasztanító tanártársammal. Ő nyersen, szóról szóra lefordít minden verset, én formába öntöm, szóval újra költöm, mint ahogy Ady fordította Lédával Baudelaire, Verlaine és Jehan Rictus[8] néhány költeményét. D'Annunziot megszerettem: jobb költő, mint regényíró. (A tűz is költemény, azért olyan szép.) Lírai sodra van, sokszor áradozó, szavainak vízesésszerű a zubogása, de mennyi szépség bennük! És hogy imádja a Természetet, a Tengert, a Napot, a Földet, az Eget! Duse Eleonóra volt ez időben a szerelme, Hermione néven ezt a nagy művésznőt énekeli sok versében. Olyan művésze az olasz nyelvnek, mint én a magyarnak. Találkoznunk kellett. Van néhány hatalmas, pogányszépségű költeménye is: A szarvas halála, A kis fiú, A tömlő. Ezekben próbáltam vele egyenlő rangú fordítóvá nőni. De kisebb képei, szonettjei talán még tökéletesebbek, pl. A triton! Nagyszerű. Szeretem. Ez igazán kezemre esett. Addig-meddig, megtanulok olaszul a fordítása közben.

*

Két regényemet legépeltettem és névtelenül elküldtem a Révai Testvérek Jókai-regénypályázatára.

Melyiket? - Nem mondom meg.

*

1932. májusában, hősök napján, én is mondtam beszédet a debreceni Reáliskola 22 elesett diákjának a márványemléktáblája előtt. Az iskola előcsarnokában. Ezt a kis beszédet ott rögtönöztem, a tanári szobában, mert nem én voltam a kijelölt szónok. Az igazgató. De az igazgató, akkor délelőtt, rám bízta. Kutyafuttában ütöttem össze ezeket a gondolatokat:

Fiúk!

Huszonkét debreceni reálista-diáknak, a világháborúban hősi halált halt katonának az emlékét idézem előttetek, a hősök napján. Hős az, aki a legdrágábbat: egyetlen életét áldozza föl másokért. Hősök hőse az, aki hazájáért áldozza fel egyetlen életét. Ezek a fiúk szegény hazánk védelmében estek el. Méltók a legnagyobb emberi dicsőségre. Mi a legnagyobb emberi dicsőség? A halhatatlanság. Hogy tehetjük ezeket a halottakat halhatatlanokká? Úgy, hogy nemzedékről nemzedékre, évszázadról évszázadra visszük és adjuk örök emlékezetüket. Vérüket ontották, hogy országunk omladozó falában összeforrasszák az ingó köveket. Bennünk élnek tehát, s mi őbennük élünk. Akkor halnak meg igazán, ha mi kiejtettük őket szívünkből - de akkor már mi is halottak vagyunk. A mi szent kötelességünk, hogy emlékük lobogó fáklyáját mi adjuk elsőnek tovább az utánunk következő nemzedék kezébe. Fiúk! Tisztelegjetek.

*

Ezenkívül beszédet mondtam akkor Gyóni Géza emlékére is, de már erre otthon elkészültem.[9] Eközben a beszéd közben egy kis diák elszédült - vagy a májusi hőségtől, vagy rettentő szavaim hatásától. Úgy vitték ki szegényt, mint egy hősi halottat. A többiek sápadtan néztek utána.

*

Április 14-én kezdett regényemet, a Futó bolondot, augusztus 20-án befejeztem. Ezzel rendben volna a Táltosfiú-trilógia harmadik, új része. Megtartottam az egész regényt végig a reális síkban, nem úgy mint az első kidolgozásnál. Így csakugyan hűbb a valósághoz, s a főalak tragikusabb és érthetőbb. Az első részt egyik tanártársam, Kollwentz Rezső, a nyáron megkezdte fordítani; szeretném Berlinben kiadatni. Ha nem kapcsolódom be a nyugat-európai világnyelvek fősodrába - elvesztem. (...)

*

Három hónap alatt (július, augusztus, szeptember) lefordítottuk D'Annunzio Alcyone (Jégmadár) című verseskötetét. 64 kisebb, nagyobb vers. Jó forma- és nyelvgyakorlat volt. Tömérdek szóval dolgozik. Talán okkal is. Meglepett a hazaszeretete. Gyönyörű propaganda könyv volna magyar fiúk kezében Itália folyóinak, hegyeinek, városainak és tengereinek a megszeretésére. A búcsú (Commiato) című záróverse szinte Arany János-i plasztikájú képekben vonultatja el előttünk a legszebb olasz hegyeket, folyókat. Rendkívül bájos képei, jelenetei vannak (Újhold). Verseinek a fölépítése: zenei formákat követ, szimfóniákat, szonátákat és szabályos kis dalokat szerkeszt. Ez a zenei szerkezet is mutatja költészetének belső hangulatát és külső, nyelvi muzsikáját. Artisztikus költő. Boldog ember: oly gyönyörű a hazája, hogy lehetetlen nem szépen írni róla. S mintha az olaszok nem szeretnék annyira, amennyire megérdemelné. Örülök, hogy magyar formába nyűgöztem fenncsattogó szárnyait. Gazdagodott vele az irodalmunk.

*

A Petőfi Társaságban (Császár Elemér ösztökélésére) bemutatták egy novellámat: "Három agglegény, meg egy lány", amelyet Csikesz Sándor komámról, Bohuss Rózsáról meg magamról írtam. Azt mondják, tetszett különösen Gáspár Jenőnek, aki felolvasta. Közölték a Társaság "Koszorújá"-ban is;[10] kaptam érte 75 pengőt. A minap találkozom a pompás szőke modellel, a Bohuss-lánnyal, s elmondom neki újabb szerepeltetését. Mert verset sokat írtam róla (a Panorámában).[11] Mondom: miért nem jelenti be igényét a honoráriumnak legalább 10%-ára? Hiszen a festők és szobrászok is fizetnek a modelljeiknek. Kacagott a kedves. Megígérte, majd eljön és felolvasom neki. Nagyon szép arcú gyerek. Vágyom egy nő után..., de feleségül nem vehetem, mert 27 éves és katolikus. Ellenben modellnek használhatom.

*

Liszt Ferencet ünnepeltük a Csokonai Körben, az Aranybika dísztermében. A szerelmeiről tartottam előadást.[12] Irigylem ezt a nagy sörényű zongoranyüvőt, mert az asszonyok úgy mentek utána, mint a hammelni patkánybűvölő után a patkányok. Hallom azután valakitől: milyen hatást tettem Debrecen jóhírű és kétesebb egzisztenciájú, de úri hölgyeire: "Na, Oláh Gábor megint levetkőztette a nőket; lehúzta róluk az inget is." Panaszkodom az öreg Kardos Albertnek. Viccesen nevet: "miért nem mondtad, hogy nem lehúztad róluk az inget, hanem ellenkezőleg felemelted?"

Akár lehúzom, akár fölemelem, csavarja az orrukat. Mert nem megyek tovább az inglerántásnál. Korunk hölgyei igen gyakorlatias amazonok. Nem leleplezendő szobornak érzik magukat, hanem felütendő remekműnek. S minthogy én nem akarom őket olvasni: haragusznak rám.

*

De azért egy novemberi esős-ködös estén bekopogtatott az ablakomon valaki. Bocsásson be. Filigrán arcú és filigrán termetű kis nő, fiatal asszony, 28 éves. Mit akar? Látni. Engemet? Igen. Miért? Csak. Tíz év óta O.G. az ideálja.

- Ej, de rossz ízlése van...Tulajdonképpen kicsoda?
- Szólítson Babának.
- Nem szólítom. Tessék az igazi nevén szerepelni.
- Jó. Urszinyi Jenőné vagyok.
- Asszony?
- Az. Elváltam az uramtól.
- Miért?
- Mert utáltam.
- Nahát. Ilyen fiatalon!
- Van két kislányom is.
- Lehetetlen! Maga is lány még.
- Sajnos nem. A nagyobbik gyermek 8, a másik 6 éves.
Nem akarom hinni.
- Elhozom őket.
- Jó. Hozza el!

A következő héten csakugyan hárman támítanak be hozzám. A nagyobbik gyermeke csacska, és szép arcú, szép szemű kislány. A mamájához hasonlít. Hamarosan összemelegszünk, csacsogunk, fecsegünk. Szóba kerül a vallásunk is. Ők katolikusok, az apjuk lutheránus. ("A mi házasságunkat nem ismerte el törvényesnek a római egyház" - mondja a nő - "csak ágyasa voltam az uramnak.") Marhaság. De talán ezért vált el tőle? - Mikor tréfásan hol lutheránusnak, hol kálvinistának mondom magamat, Judit, a nagyobbik gyerek rám szól:

- Ejnye, be sok vallása van a bácsinak. Tán szellemi papok járnak ide és áttérítgetik?

Így mondta szóról szóra a kis 8 éves. Csak elbámultam: okos kis hölgyecske ez! Az én lányom, nevetett az anyja.

A gyerekek elejtett szavából azután megtudom, hogy mamájuk sokat beszél otthon rólam; minden könyvemet elolvassa és magasztal. - Érdekes. Az ember nem is sejti: hol emlegetik a nevét, hol beszélnek róla. Meglepett ez a nagy favorizálás.

De még jobban meglepett a harmadik héten az asszony őszinte kijelentése: elhozta magát nekem, az írónak; mert ideálja vagyok, bámul okosságomért stb. - Mi a fenét akar ez a kis nőstény? - morfondírozok magamban. Feleségül akarja magát vétetni velem? De hiszen 55 éves vagyok az ő 25 évéhez. (Igaz, hogy Liszt Ferencnek 68 éves korában még remek szeretője volt; no de én nem vagyok Liszt Ferenc.) Nem hiszek neki. Valami másért jött: irodalmi kísérleteit akarja beadni. A nő tiltakozik. Csak naplót ír rólam, semmi mást. El is hozza naplóját: szentimentális és konvencionális följegyzések. Úgy írta egyszerre, mintha valami célt akarna vele elérni? Én volnék a célja? Túllőtt a célon már is. Meg akar szédíteni? - Az a gyanúm, valaki megbízta: puhatolja ki szerelmi életemet. (A klinikán is akarták, de lehurrogtam az orvost és ott hagytam a műintézetet.) A kis nő megint tiltakozik. Higgyek neki, mert őszinte. Magát hozta el nekem. Cigarettára gyújt; csodálkozik, hogy én nem szoktam. Most már fényképével is megajándékoz. Szép arca, szelíd szeme van. Bár biztosít, hogy remekül tud karmolni is. Karja, keze parányi csontú, szintúgy a lábaszára is. Viszont a termete nem tudja az emberrel elhitetni, hogy három gyermeket szült. Az ördög tudja: kiféle, miféle. De nagyon hív magához: látogassam meg a lakásán, Pacsirta utca 38. Miért? Mit akar? - Hadd legyen neki is emléke ott rólam, mint nekem itt. - Micsoda emlékem van nekem róla? - Hát mikor ott állott, Éva, a kandalló mellett, s én jöttem befelé... Jaj, vagy úgy. Na, én nem akarom, hogy ilyen emlékei legyenek rólam. Addig-meddig csűrjük-csavarjuk a szót, hogy egyszer csak... No de ez úgysem érdekel senkit.

Ígéri, hogy minden héten eljön. Kezdek félni tőle. Az asszony nekem mindig bajt jelentett. Mit akar a sors velem 55 éves koromban?

Írtam róla verset.[13] Hogy kunyorálja! De nem adom oda neki.

Nem vagyok vele tisztában. Besodort veréb. Ha megmelegszik: szemetel. Ki az ablakot - huss, az utcára megint! A szél sodorta be hozzám. A novemberi szél.

Aha. Verhaeren. A novemberi szél.[14]

*

Tisza István egyik unokája, Tisza József, a 20 éves magyarok nevében elolvasta kéziratban Széchenyiről szóló drámámat, a Magyar Tragédiát, és igen egészséges kritikai megjegyzéseket tett rá. Herczeg Ferencet detronizálja, nem elég magyar neki és a 20 éves magyaroknak; ellenben dícséri az én magyarságomat, nyelvben és fölfogásban. - Helyes a bőgés, kis oroszlánkölyök. Ez a kis gróf igen tehetséges fiú, pompás novellákat, verseket, drámákat ír. Szeretném egészen ráterelni az irodalomra: ne csak a három báró arisztokrata alakja díszítse irodalmunkat, hanem egy Tisza grófé is. Ennek a kis Tisza Józsefnek a nevelője, Barra György, tanártársam; ő a híd köztünk. Találkozni személyesen nem találkozunk: levélben intézzük el a mondanivalónkat.

*

A minap meglepett egy paraszt ember. Horváth Lajos, dancsházai földművelő, ötven éves. Éppen ebédeltem, mikor bekopogott. Minden áron látni akart, mert a legtöbb könyvemet ismeri, sokat meg is vett belőlük; s a Szabó Dezső tavalyi kis füzetében rólam is van valami. "Hadd lássam már, milyen ember ez az O. G." - Megnézett. És hamarosan, kutyafuttában, felolvasta két kis versét, a zsebéből előrántott zsíros noteszéből. Jó vers, mind a kettő. A formája ügyes és modern, nem népi forma. "Nagyon szeretem Adyt" - mondja. Szeretné megvenni a kötetét, de nincs rá 5 pengője. Sokat szeretett volna velem beszélni, különösen a verseit rendre bemutatni, de én kettévágtam a lobogóját, hirtelen dedikáltam neki Két testvér regényemet, s a kezébe nyomtam. Mehetsz, komám, engem vár a leves. Még hadarva mondott valamit Szabó Pálról, a regényíró parasztról, és Sinka Istvánról, a versíró szolgalegényről. Olvassa, járatja Németh László folyóiratát, a Tanút. Dícséri. Ez nagyon meglepett. Hiszen nehéz, tudományos cikkekkel van tele. - Remek alkotás a magyar paraszt. Igazán a legjobbat onnan, tőle várhatjuk. Horváth uram azután ellépett. Megígérte, hogy még úgyis fölkeres.

Takarító asszonyom, a kis tömzsi Domokosné, zohorált: "Eltárgyalt volna már itt éjfélig." - Derék kis asszony ez, vigyáz rám; nem szereti, ha háborgatnak. Őmaga csak akkor szól, ha kérdezem. Nagyon hozzám való. Kis csizmadiáné. Hadiözvegy. Ura elesett a háborúban.

*

Gyermekkoromban nem volt játékszerem; sokan voltunk testvérek, heten, és nagyon szegények a szüleink. Vagy mindnek kellett volna venniük, vagy egyiknek sem. Ez az utóbbi könnyebben végrehajtható volt. Tehát nem vettek.

Most, 55 éves koromban, vettem magamnak karácsonyra játékvonatot, sínekkel (5 méter hosszú!), híddal, mozdonnyal, négy kocsival. Előre bizsereg a tarkóm: micsoda gyönyörűség lesz vele havas estéken játszani, idebent a meleg szobában! Majd Marikával, a hozzám egész váratlanul és kéretlenül besodort kis asszonykával, lehasalunk a földre, a sínek mentén, és úgy bámuljuk a pirinkó robogó vonatot. Express! Megy Párizs felé...

Mikor vásároltam, egy öregecske segéd, kopasz és csorgó bajuszú, talán hármunkat szolgált ki egyszerre, vagyis szimultán. Egy hölgy valamit kerestetett vele, s nem lelte; húszszor is végigrohant a hosszú polcok mentén, hajlongott, görnyedett, kotorászott, de csak nem akadt rá az elbújt holmira. Vörös és izzadt volt az arca. De féken fogta kitörni kész haragját - s hallottam, ahogy csitította saját magát: "Ember, ne légy mérges...ember, ne légy mérges...." És csakugyan mosolygott reánk, mikor egy-egy pillanatra lélegzetet venni megállott. Ez annyira meglepett és meghatott, hogy a főnöknél föl akartam emeltetni a fizetését. De Kántor úr, a tulajdonos biztosított, hogy elég jó fizetése van az öregnek. Dickens jutott eszembe: neki vannak ilyen meghatóan komikus vagy humoros alakjai.

"Ember, ne légy mérges..."

Én is ezzel hűtöm ezután magamat, ha vérbe borul a tarajom.

*

A novemberi szél befújta kis hölgy szerepe kezd tisztázódni.

A drága tetves. Átölelte reám is, különösen a fejemre, apró rovarait, s irtózatos viszketés fogott el. Szaladtam az orvoshoz, megvizsgált, de nem talált rajtam semmit, serkét sem a hajam közt. De mégis petróleummal mosatta fejemet, s egész testemet szalicilos szesszel, vagy mivel. Ellenben a hölgy piszkossága tudatos és bizonyos; egyik tanártársam, Kollwentz Rezső is így járt vele, s alig elmulasztható kiütésekkel honorálta hősies hő szerelmét. Na, piszkos kis dög! S hogy hízelegte be magát a jóindulatomba, mint az önzetlenség angyala. Aljasság, asszony a neved. Úgy látszik, valamelyik ciánozó-vállalatnak, poloska és tetűírtó intézetnek az agent-provocateurje,[15] beférgezi a szobákat és ruhákat, hogy legyen a szövetkezetnek keresete. Úgy hallom, a férje, Urszínyi Jenő MÁV hivatalnok is azért vált el tőle, mert két kis leányát csaknem megették a tetvek, sőt magát is megették volna, ha el nem kergeti magától. A hölgy most ingyen árulja magát és rovarait. Hány ostoba férfit bepiszkolt vele! Magam is beugrottam, ette volna meg a fekete fene. - És érdekes: csak nem akar leszakadni rólam.

Már december közepén elzavartam, s hét hete mindig pontosan küldözgeti szombatonként a leveleit: naplókivonatait. Mert romantikus csípésűek a tetvei: wertheri szentimentalizmussal irogatja: mit érez, hogy érez irántam. Eleinte magam is versekben magasztaltam bájait. Ha tudtam volna! Titánia-Zuboly jelenetét[16] fordítva játszottuk el. Virágokat hagyogat az ablakomban, de bejönni nem mer az udvarra, mert mikor kizavartam, megmondtam neki: csak akkor jöjjön, ha én hívom. S a marha egyén még mindig vár, hogy majd tán meggondolom és magamhoz rendelem. - Mennyi ilyen nőstény szemét lehet a világon.

*

Tudtam, hogy költői romantikus lélek volt Erzsébet királyné, de azt nem tudtam, hogy ilyen érdekes vággyal nézett bennünket, magyarokat. Törzsökös magyar királyt akart szülni nekünk. Rudolf főherceg akkor már megvolt, mikor ez a vers keletkezett; kire gondolhatott?

Szomorú, hogy a legnemesebb lelkek hullanak el a leggyalázatosabb ütések alatt. Luccheni című versem volt a második nyomtatásban megjelent versem, Erzsébet halálakor jelent meg a Debrecen c. debreceni napilapban.[17]

Magyarok királya

Írta: Erzsébet királyné

Magyarhon, kedves magyar nemzetem,
Tudom, bilincseid mily nehezek,
Szeretném feléd nyújtani kezem,
Hogy szolgaságodtól megmentselek.
Elhullt sok hős a harcok mezején,
Ki honért és szabadságért kiált,
Szent frigyet kötnék most veletek én
És adnék fiaitoknak királyt!
Királyt, ki törzsökös magyar legyen,
Ki talpig hős, acélos férfi volna,
Csupa erő és tiszta értelem,
És szíve csak Magyarhonért dobogna.
Aki irigy ármánnyal szembenézve
Szabad magyar hazáért síkra száll,
És osztozik bujában, örömében, -
Ilyen legyen ő, a magyar király!
(Buda, 1868.)

*

Most decemberben tudtam meg Madai Gyulától, hogy a kormányzóhoz beadott kegyelmi kérvényem sikerrel járt, mert az 500 pengő büntetésből 400-at elengedtek, s csak 100-at kell megfizetnem. Meg is fizettem; hiszen csekket küldtek a nevemre. Előzékenység. Ezzel véget ért a Daán-ügy.[18] Az ominózus hölgy letűnt a közélet látóhatáráról, most már nem szerepel. Nem tudom, jelentkezik-e többet. Elbocsátom: hitványság, Daán Ilona a neved. Ostobaság: te vagy a Független Magyar Bíróság. Ahány szó, annyi hazugság. Függő, nem független. Nemzet alatti, nem magyar. Kibírhatatlanság, nem bíróság. Szörnyű bolond az ember. Önmaga fabrikál magának korlátokat, hogy legyen miben megbotolnia. És hozzá még "isteni"-nek mondja ezt a deszkakorlátot. Én bizony nem a Csemegi zsidó fabrikálta jogi korlátok közé szabom az életemet;[19] élek a belső törvényeim szerint. Ez elég nehéz, mert majdnem mindig ellenes amazokkal. De hát így éltünk vitézi módra...

*

Nem tudom, miért gyötör mostanában újra vad érzéki vágy. Talán cukorbetegségemmel jár. Három-négy asszonyt forgatok-teregetek-borogatok magam körül, miközben egy fekete köpönyeges, sötét arcú alak leskelődik az ablakom alatt. A halál. - A kis szőke diákleány, most már doktorkisasszony, Bohuss Rózsa is fel-felbukkan utaim fordulóján, mosolyog és vár. (...) Rózsa a múltkor, egy esős, hideg szeles este bekopogott az ablakomon; megígérte, hogy elhozza doktori disszertációját. Tissotról írta, franciául. Elhozta. Én viszonzásul azt a novellámat adtam oda neki, amelyiknek ő, Bohuss Rózsa, a női hőse: "Három agglegény meg egy lány." A Petőfi Társaságban mutatták be az őszön. Rózsának is nagyon tetszett. "Olyan friss, olyan üde." Mondta. "Mint maga". Mondtam. Szegény lány tanári oklevéllel, doktori diplomával szellemi szükségmunkás a városi adóhivatalban, havi 78 pengőért. Azt ajánlottam neki: gépelgesse le kéziratban levő regényeimet, verseimet, valami kis pénzt kereshet azzal is. Kitörő lelkesedéssel fogadta. Csak az a baj: gépünk nincs; sem nekem, se neki. Apjától kért volna, a postahivatal gépei közül, de azok az állam tulajdonai, nem lehet magáncélra kisajátítani. Most már nem tudom, honnan kerít. Jó lány volna ez a Bohuss Rózsa, csak... tudja Isten, a lelki fölszerelése igen szerény, bár franciául ír és beszél. Nem valami okos. Az apjára ütött. Hát akkor miért vonz? Mert szőke és fiatal. Láttam, csaknem egészen meztelenül. Nagyon szép lábai vannak. Egyebe is. Csak a didije nagyon elomló; maga is tudja, hogy nem szép. De azért megmutatta. Bimbók alig látszanak a lágy, puha, löttyedt dombokon. "Hogyan szoptatja majd a kis babáit? " - kérdeztem. Á, mosolygott fölényesen, majd kiduzzadnak akkorára. Lehet. Ehhez nem értek. - De az arca nagyon szép. Mikor a Csokonai Kör decemberi, vagy novemberi Liszt-ünnepén mellém ült: az egész díszterem (Arany Bika dísztermében) minket nézett. Másnap azt kérdezték ismerőseim: ki volt az a gyönyörű szőke lány, aki mellettem ült? - Erről a szép modellről szólnak csapatosan a verseim a Panoráma Miniatűrök ciklusában. Sok közvetlenség van benne. Jó pajtás. Azért is szeretem.

55 éves múltam. S hány fiatal lány (24-26 évesig) jönne hozzám feleségül, tekintettel állami tanári nyugdíjamra. Pénzen ébred a szerelem. Érdekes volna... Megcsalna. Átélném a csalatás tragédiáját. Micsoda fekete-piros verseket írnék! Meg kellene próbálnom. (...)

[1] Kolozsváry Borcsa Mihály.

[2] Fennmaradt Oláh kérvényének egyik változata, amelyben azzal indokolta büntetése enyhítéséért való folyamodását, hogy annak megfizetése lehetetlené tenné irodalmi tevékenységét: "Szerény és szegény viszonyok között élő középiskolai tanár vagyok, aki minden magamtól elvonható fillért évtizedeken keresztül arra fordítottam, hogy irodalmi munkásságomat folytassam és hosszú írói multam alatt kb. 46 könyvet tudtam így nagy anyagi áldozatommal megjelentetni. Súlyos cukorbeteg vagyok, e betegségem inzulinos gyógykezelése anyagi erőmet rendkívüli mértékben igénybe veszi. (...) [A büntetés megfizetése] olyan feladat elé állít, hogy annak csupán teljes tönkretételem árán tudnék eleget tenni, ami által lehetetlenné volna téve az, hogy egy nyugodt órát biztosítsak a magam részére, amidőn irodalmi munkásságomat tovább folytathassam." (KLTE)

[3] Csokonai: A tihanyi ekhóhoz.

[4] Csemegi Károly (1826-1899): büntető jogász, a nagy hatású büntető törvénykönyv kidolgozója.

[5] Vége, elmúlt.

[6] Időszak.

[7] Levelében dícséri a kötetet: "Egész másnak láttam Kosztolányi Dezsőt összes költeménye átolvasása után, mint egy-egy versének a hatása alatt. Különösen a hangulati varázsa ejtett meg, és a finomsága. Csak a rímeket ne adja oda semmiféle új irányzat kedvéért. A költészet: zene, dalolás, szavak muzsikája; s a rím: nem utolsó segítőnk ebben." (O. G. Kosztolányi Dezsőhöz. 1932. dec. 24. - MTAK)

[8] Jehan Rictus (1867-1933).

[9] "Gyóni Géza háborús költeményei egy szentséges érzésből születtek: az önfeláldozás olyan példamutatás, amely ezreket, százezreket, nemzeteket emel föl az elszánás emberfeletti régiójába. (...) Ha mások mindig gyászunkat siratják: én föl merem emelni szavamat az öröm tetőjéig: csonkák, bénák, rongyok, de szabadok vagyunk, függetlenek lettünk. Magyarország: most már Magyarország. (...) Magyarok! Vigyázzatok: holttesteken járunk. Testvéreink testén emelkedünk a szabadság tiszta tetőjére. Szegény Gyóni Géza, öntudatosan fektette csontjait mielébünk..." (Oláh Gábor: Gyóni Géza. 1932. május 28. - DIM) - Gyóni Géza (1884-1917): költő, újságíró. Erőteljesen hatott rá Ady, majd a háborús propaganda költészet. Rákosi Jenő mint hazafias költőt állította szembe Adyval.

[10] A felolvasás október 20-án volt, az elbeszélés mj.: Koszorú 1935. október.

[11] Miniatürök.

[12] Liszt Ferenc és kora. 1935. november 3.

[13] A kis kalandor. Mj.: Oláh 1937.

[14] Émile Verhaeren: A szél.

[15] Beugrató titkos rendőr.

[16] Shakespeare Szentivánéji álom című vígjátékában a tündérkirály Zuboly fejét egy szamáréval cseréli ki, és úgy intézi, hogy Titánia, a tündérkirálynő beleszeressen.

[17] 1899. (Vö. Durkó 1961, 486.)

[18] "A Daán-ügy büntető expedíciója még nem ért véget: most mint tanáron verik el rajtam a port. Áthelyeznek. Nem tudom, hová. Esetleg kényszernyugdíjazás mosolyog felém. Ez utóbbit inkább vállalnám. Egy más városban kezdeni újra az életemet, most szinte fizikai halált jelentene. (...) A szégyen is nagyon bánt. Megszenvedtem, megfizettem a botlásomért. (Szándéktalan szerencsétlenség volt, nem akaratos bűn!) De ezek a képtelen magyar törvények kétszer nyúzzák meg a szenvedő alanyt, hogy mindenkinek haszna legyen belőle." (O. G. Madai Gyulához, 1936. febr. 14. - DIM)

[19] Lásd a 232. sz. jegyzetet.

VISSZA A CÍMLAPRA