Ladik Katalin Kiűzetés, Jegyesség : Hangköltemények MP3 változat

aki_darazsakrol_almodik_1.mp3, 128Kbs, 7:11 min, 6,9 MB, felvétel ideje: 1988 Aki darazsakról álmodik - 1. rész aki_darazsakrol_almodik_2.mp3, 128Kbs, 5:25 min, 5,2 MB, felvétel ideje: 1988 Aki darazsakról álmodik - 2. rész aki_darazsakrol_almodik_3.mp3, 128Kbs, 5:03 min, 4,9 MB, felvétel ideje: 1988 Aki darazsakról álmodik - 3. rész aki_darazsakrol_almodik_4.mp3, 128Kbs, 5:24 min, 5,2 MB, felvétel ideje: 1988 Aki darazsakról álmodik - 4. rész versek_1.mp3, 128 Kbs, 6:04 min, 5,9 MB, felvétel ideje: 1998 Barna padló Átmegy két tüzes gomblyukon Barna lépcső A koromfekete csónakban Az ég lucskos bútorai megnyíltak A párhuzamos világok Kétezer évvel később Ágak között lebukóban 9 minden helyen Ráncos, haja festett éjszaka Rákhel ráhajol Rákhel és Lea csintalan kötőtűkkel Hajnalig kitakarva versek_2.mp3, 128 Kbs, 5:02 min, 4,9 MB, felvétel ideje: 1998 Rovarok éjszakája Látomás nyűgözhette le őket Csont előtt virradat Édentől keletre Virrasztás Tenger, senki Szürcsöl a hideg tájképből Hullámzó képkeretben a tenger Viharban versek_3.mp3, 128 Kbs, 4:24 min, 4,2 MB, felvétel ideje: 1998 Be kell varrni az ég alját A tenger arcod veszi fel Nem látod bennem a vízesést? Álom, hosszú, fehér Jin és Jang Anyám

Az elhangzó versek szövege Versek 1. Barna padló Barna padló - ki festette? Én súroltam, dagasztottam, habosra verve. Barna ajtó - ki kopog? Van-e jó, meleg pina eladó? Van. Van. Dunnában, kályhában, asztalfiában egy-egy mérges pina harapós. Átmegy két tüzes gomblyukon átmegy két tüzes gomblyukon vagy egyazon gomblyukon kétszer mert kell hogy legyen valaki akiből a világosság árad rászánja életét hogy ezt a gombot megtalálja Barna lépcső Barna lépcső a megfagyott fekete bolygóhoz egykori élete ott csüng a megdermedt időfolyosóban halványzöld káposztafej kötőtűkkel átszurkálva A koromfekete csónakban A koromfekete csónakban megborzongott a szemközti tükörfalon egyenletesen csillogó pont a saját arca lassan elmaradt mögötte és egyszerre ott volt pontosan ott ahová kívánkozott az összetört tükör darabjai között a párhuzamos idők szédítő és növekvő hálózatában A párhuzamos világok A párhuzamos világok mint a hullámok utol nem érik egymást múlt jövő mindegyik világ magával sodorja a hullám az előző pillanat nem örökre eltűnt idő hanem örök jelen melyben világok sorakoznak Kétezer évvel később Kétezer évvel később a szárnyakat maga után húzva elégett gyertyák között sikoltozó jégmezőkön. Ágak között lebukóban Magányos, izzó kődarab. Nem élet és nem halál. Örök idők óta tartó zuhanás. 9 minden helyen Az életet adó erő még betemetve. Villám, nyugtalanság. Mély, ezüst áramlat Súlyos, kimerítő álmok folyója A sötét torkú holdban. Oda sújts, villám! Szörnyű ház lakója vagyok. Éjjel a sárkány ölében Az ég veri arcom. Nincs hová elmenni Nincs hová visszatérni. Ráncos, haja festett éjszaka Az angyal a nyugati ablakban ül. Én a tükörben. A sátán a szemközti falon ragyog. Rákhel ráhajol Bánat, szúrós sóhaját Hajába csúsztatva, ősz. Híd fölé hajol, A víztükörben felsikolt a hajtű. Rákhel és Lea csintalan kötőtűkkel A lelógó felhőket Ingük alatt kibuggyantják Szőrös folyóba mártják Kígyó ! - visít S nevetve beléhempereg A véres földieperbe. Hajnalig kitakarva Mint Ariel a vacsora előtt Zokogtam: "Gyere!" Utána megfürödtünk. Hajnalig vártuk, hogy meghalunk egymásban. Versek 2. Rovarok éjszakája Lassú, váró mozdulattal gyilkolsz, Ezüst rovar. Sápadtan karjaidban Mézet eresztesz belém. Látomás nyűgözhette le őket Egymás arcába gázolnak. Mindkettő vesztes, mindkettő győztes. Két fehér, szárnyas ember, Vak, villámsújtotta tükörben. Csont előtt virradat Hideg késsel kettészeli a látóhatárt : Fakul, vékonyul a seb az égen. Az átok rég beteljesült: Az utolsó férfi is meghalt, az asszonyok megöregedtek. Nincs éjszaka és nincs nappal - örök szürkület van. Egy didergő madárijesztő virraszt az égen. Édentől keletre Rommezőkön bukdácsolnak, Markukban a betört ég üvegcserepei. Elvérzik csuklójukon a reggel, A szilánkokat üres szemgödreikbe tömik. Virrasztás Üszkös szárnya párologni kezd. Könnyű testszag árad védőruhájából. Háttal a kormos vitorláknak, ő is embernek látszik, Ő is a reggelt várja. Tenger, senki Belenéz a sokcsillagú öbölbe. Ott áll saját mélysége tisztaságában, S mélysége nem ott van, ahol a felhők és a szenvedély: Mélysége a tisztaságban, a derűben van. Ez a derű nem játszadozás a szakadék szélén. Ez a szépség magába fogadja a halál sugárzását. Tenger, senki. Szürcsöl a hideg tájképből Holdfényes kard áll ki a melléből, hűvös dallam árad a mennyezetből. De ő nem hallja, csak zuhan mosolyogva, átdöfött angyal. És csönd. Szomjúság. Hullámzó képkeretben a tenger Keszthelyi Rezsőnek A műtárgy visszatér a tett színhelyére. Derűs, zöld fény ragyogja be a szobát. Visszajött, hogy kioltsa magát, Hogy eljusson ő is a titokhoz, Mert legfőbb titka a művészetnek az álom, Melyet szürke álmainkban nappal álmodunk, S ébredéskor, izgatottan rájövünk, Hogy az örökkévalóság Villáma hasított belénk: "Miként a fák, ahogy mi sem történik velünk, Ahogy ami történik, mi sem a fák." Az ajtót, ablakot befalazza, A tükröt letakarja hullámaival. Behömpölyög a sós képkeretbe. Viharban Lovak csapkodnak az égen. Villámsújtotta hattyúk nyerítenek. Versek 3. Be kell varrni az ég alját Elalvás előtt mosolyogsz. Erdőillat. Bele kell varrni a kabátba. El fog hagyni téged a szépség, mielőtt felébredsz, Átfúj rajtad a szél, És nem leszel többé olló. Túl az erdőillaton, ahol a szépség megtörik, Valami furcsa, szárnyas hegedűsök: "A te ollód egyedül az én életem szépíti meg!" Be kell varrni a hegedűket, Ahol sem égalja, sem kabát, Be kell varrni a vágyódást. Be kell varrni. Aztán leteszed az ég alá, Ahol sem olló, sem szépség, Ahol senki sem erdőillat. Ahol senki. Senki senki. A tenger arcod veszi fel Vágyódom is, valóban, de oly nehéz elindulni! Sikolt, s a mélységbe ugrik. Mostantól fogva enyém vagy, selyemruha! Zihálsz? Nem hallom a vizektől! A csacsogó vizektől! Kétségbeesetten a szétnyíló hajó combjai között. Nem látod bennem a vízesést? Ó, idegenben, s a kések alatt minden oldalról egyszerre látni téged! Kinyitom az ajtót, és belépek rajtad. Hát nem ismersz meg engem? A te hosszú nyakad nyári, poros út, mely izmosan belém torkollik. Te átok, vágyódás, fekete vízesés! Álom, hosszú, fehér Örökké tartó virradat vagy bennem, Sohareggel, hosszú, fehér. Borulj fölém, fulladj belém. Kősivatagban villámként csapjak beléd, Tó legyek, keserű, fehér. Borulj fölém, fulladj belém. Jin és Jang Sem a szakadék innenső oldalán, Sem az álom kútjában. Sem bennem, sem kívülem. Egyedül vagyok a moziteremben, A vetítővásznon magamat nézem. Rajtam kívül csak ő néz engem. Anyám A levegőben gyenge léptekkel siet felém, A folyó az ő szájából akar kibuggyanni. Didergő fűz hangján szól: "Ülj a hátamra! Fázom egyedül."