Ladik Katalin Ikarosz biciklijén : Hangköltemények MP3 változat

ibrisz.mp3 - Az Ibrisz csillagvizsgáló mester ellen elkövetett merényletről, 128 Kbs, 5:19 min, 5,1 MB, felvétel ideje: 1969 olomontes.mp3 - Ólomöntés, 128 Kbs, 4:32 min, 4,4 MB, felvétel ideje: 1969 saman_nepdal_kender.mp3, 128 Kbs, 4:36, 4,5 MB, felvétel ideje: 1969 / 1989 Sámándob Népdal A kendert szedegető leány, felvétel ideje: 1989 enek_minden_napra.mp3 - Ének minden napra, 128 Kbs, 4:20 min, 4,2 MB, felvétel ideje: 1998 olomontes_b.mp3 - Ólomöntés (vers), 128 Kbs, 4:18 min, 4,2 MB, felvétel ideje: 1998 versek_1.mp3, 128 Kbs, 4:51 min, 4,6 MB, felvétel ideje: 1998 Ferkó Sirató Sámándob Varázsének Menyegző versek_2.mp3, 128 Kbs, 3:16 min, 3,20 MB, felvétel ideje: 1998 Minden azon múlik Játék hihinek Elindultak a kis piros buldózerek Görög nő Balkon Finom a hang a fogam alatt Az öregasszony meg a székek Csend versek_3.mp3, 128 Kbs, 4:11 min, 4,1 MB, felvétel ideje: 1998 A hétfejű varrógép Kvazár néne Az emberek szétszéledése Imádkozó sáska Jégmadár Fehér madár versek_4.mp3, 128 Kbs, 5:07 min, 4,9 MB, felvétel ideje: 1998 Négy fekete ló mögöttem repül Ladik Margit Ladik Ferenc A parázna menyecske A férfiszülte leány versek_5.mp3, 128 Kbs, 4:22, 4,2 MB, felvétel ideje: 1998 Gyere velem a mitológiába Időkaméleon Három csipkenyak Ül barna tuskón Az a nyílás a ruhádon Mimóza gödröcske Ikarosz árnyéka

Az elhangzó versek szövege Az Ibrisz csillagvizsgáló mester ellen elkövetett merényletről avagy Tudományos beszámoló a fegyverekről Ibrisz mester laboratóriumában hol a szék fel s le jár Követve a csillagok útját melyek tejesüvegek Az Úr utolsó vacsoráján. Este mikor a város repülőgépekkel teli Nekem jó nekem jó szemüveget teszek Cipőmben lepkék s tehenek Nyugodt vagyok egy kicsit. A kanál befejezi útját tányérban pihen Zsírt izzad aranyló nedveket ád az esőnek Fent katonák keringenek vascsőrű rigói Egy réges-régi varsói szerződésnek. A kályhában pléhzene: ha megver a Dzsó akit szeretek mondom neki hrrr meg azt hogy bedede gyere nézzük meg az égen a tehenet szomorú vagyok akár egy zászló táncolnak az égen a tehenek piros irkán szarnak a verebek gyere velem Dzsó gyere velem Dzsó a kerekek alá Riporterem húzza le a vizet úgy köszönöm S beszámolok egy égitestről Mely szűlt engem e rothadt helyen Hogy legyek Prométheusz öntsön vizet Üstökös mely feltalál tüzet vizet Ha tőlem függne mint e zsebtükör Kiugranék az ablakon Ezer szilánkra ezer üstökösként Marha vagyok ez itt egy szekrény Egy eszméért ezer darabra Ért engem - fénykép lehetnék! De mit fecsegek látott már tulipánt A halál kezében ez baj látja mert ilyet Nem pipál földi halandó én tulipán vagyok Mely a híres Sothis-periódus után együtt nyílik kel a Nappal Az év ugyanazon napján. Ezt tudják ellenségeim Azért küldték Önt hozzám. Számítottam ilyesmire hát igen tulipán uram tulipán Volt Hi és Ho szívében is mikor őket halállal büntetni jogos volt Időszámításunk előtt a huszonkettedik században. ~Jaj hová visztek szamurájmadarak, szamurájmadarak Máglyatűz fölibe máglyatűz fölibe~ Esküszöm az állatkör csillagképeire szeretem magát Ki gyilkosom lesz jöjjön ez itt a sárkány feje Testvérem a meridiáncső valamint a konstelláció jegye Egy kamra s benne az egész világ pardon a magáé Az enyém e gyönge pázsit csupán Mely a holdváltozásokra érzékeny Onnan kapok ruhát mely a prizmakör szabályainak megfelel S ahonnét Júnóra hágok mint most Önre Hisz mondtam hogy szeretem. Nem vette még észre hogy ketten maradtunk Ön meg én S egy barátom Budapesten aki világítótoronyvilágítótorony. Ezek nem igazi propellerek Megszúrt ujjamból eregetem e lángoló helikoptereket. Megálljon Ibriszem mi ez a Húsdarálótömeg Vagy Húsdarálóégitest Tömegdarálóégitest Vagy Égitestdarálóégitest Szörnyeteg Istenem egy Óriási Húsdaráló közeledik! Sikaru száz keze segíts Mindjárt lecsap fölöttünk az Éhes Szobor! Egy tulipán felköhög Vlagyimir köszönöm. A szekrényben levő megfigyelő Kifeszített állapotban ordít kezében cédula. Uram miért e rémület egy isten lóg fönt Az ilyen lények világa véges és mégsincs határa Ezért a két óra a nem forgó Galilei-féle testről nézve Egyformán nem járhat s ea a gyorsuló mozgást végző szekrény Nem jelenti a világ végét egyáltalán. Vlagyimir égesse el a cédulát. Eddig a történelem. Közel a hajnal vörös mosópor a szemembe. A halálom. Habzik Kelet felől. Lehet hogy csalódott vagyok. Mi marad utánam? Szelídített tejesüvegek. Hegedülő papagájok. Lelkemet elviszi a Négyszögletes. Csak borzongjak szüntelen - ez volt életem. Viselkedj rendesen szívem Hogy egy kora hajnalban induló húsdaráló Befejezhesse útját. Utam fejezze be. Testem gyorsulása a padlózattal szemben Ibrisz csillagvizsgáló mester laboratóriumában végzetes lehetett volna Mikor a százkarú Liliom szorításából kiszabadulván Az égboltot figyeltem s vártam a csodát A Húsdarálótüneményt hogy elvigyen a vörös legelőre - A pázsit lángra lobbant. Felfúvódott s dögszagot terjesztett a csillagtérkép. Tudtam elérkezett az idő Hogy az isteni Húsdarálót odaajándékozzam az embereknek. Ólomöntés (szilveszteri játék) muhárem vedd le szívem a lábodat ideértünk látod ez a műhely egy sima pálca még egy pálca mért tátogsz egész nap muhárem gyötör ez a gyapjúfonál meg a pálca ráfekszem erre az ágyúra muhárem kérlek töltsd meg a mályvaüreget sustorog már hozom az ólmot a szemed légycsapó vigyázz öntöm vigyázz a pincét már elérte szaladj kösd ki a gyereket te torkomból kicsapódó elkészültünk muhárem bennünk a csigák indulása egy ajtónyitásra ólom kergetőzik fogaink között ég a gyertya ég el ne aludjék aki lángot akar látni ide guggoljék jaj annak ki erdőt hord magában dobért kiált szárhegedűért benne a szén épp indulóban megharapja őt egy alma hol vagy hol muhárem a fonalat meg nem találom a kést nem találom gyapjúnkat más öleli szeplőid almákon látom bennük megmártom magamat fáimat mind megrázom te vagy egyetlen sirályom folyónk rózsaszín rezsókkal van tele meg álmos citromokkal indítom lovamat hallom ilus hoztál venyigét jó vászon vagy derekam elibe éppen csak feszülő takaróm gyönge szemem ég el ne aludjék kicsi fiam egyfenekű dobon nyugodjék gyönge szem nem ég elment apuék fehér íröm hozni néki míg tüzecske ég nézzetek minket mi hónaljig vétkezünk elszédülök pihés gerince muzsikájától fiam bordái sovány orgonasípok régen a hegyeknek szárnyaik voltak de levágták a szárnyakat s azokból felhők keletkeztek azért gyülekeznek a felhők a hegyek csúcsai köré nézzetek engemet szárnyas hegyek bévisz engemet az én kedvesem az ő birodalmába a sós ikrájú halak közé hogy az énérett testembe ültessék lázas karóikat a lányok éjszakára nyitva felejtik magukat ánizsmezőnek érzik hasukat bocsásd meg nekik a röffenést én becsukom mályváikat süsd le szemed jön az ár kacsóimban tüskevár gyertyáim most nyerítettek megszülték a harmatot én már megszülöm kis ágostonkáimat fürtös barlangjaimat már keresztet hordanak elfogy a fű hasamban megharapott engemet egy alma odabújik az éjszaka rózsaszín tüdőmbe burkolom lázas ma a kis csillagom néztük hogy zsugorodik a tej hűs kamrákban az alma tenyerünkön az ólom homokot szórtunk pártáinkba Sámándob megszerettem a vörös kutyát hasamban jól érzi magát jöjj el ó nyírfám árnyékába a hetedik ágra dobszerda dobszerda utolér még táltosom egyfenekű dobom meg ne botolj meg ne botolj réz rajta karika sámán tüze gőzcsutka forduljon ki rajta Népdal Ég a pokróc, ég, talpamban a rét, kecském, kecském, möndölecském, nénéd köpülném. Szállj fel, köles, szállj, három hegyen át, orsócskámat odaadtam egy selyemingért. Aranyat nem tudok fonni, legényt nem tudok szeretni, sem a gyertyát, sem a lángját, piros poklot, azt imádnám. De gyönge a késünk éle, virág vére sárga pénze vízimalom küsebb mellem, a szívemet őrli benne. A kendert szedegető leány Azt mondja a második leány: - Ha engem venne el feleségül, egy szál kenderbül annyi kenyeret sütnék, hogy nekem is maradna. Meghallotta ezt a császár fia. Hozzáfogott kendert szedni, s ott énekelt a kenderszedésen. De nem bírta sokáig. Akkorákat vinnyogott, hogy nem bírt aludni tőle sem az anyja, sem ő. - Csak engem el ne árulj, mondjad, álmodban láttad! Kimeredt a császár szeme, előhozatott két csődört, amelyik a leghamisabb volt. Az egyik csődör farka után kötötte az asszonyt, a másikhoz a lányát, aztán tizenkétszer megkerülte velük a várat, hogy dirib-darabba maradoztak el a ló farkátul. Ez lett a büntetésük. Hát ez szép mese. Olyan mint a tizenkét tolvaj, az is kétszer mondódik el. Ének minden napra T. S. Eliot emlékének I. Mert régen ismerős ismerős nekem az arc mely ajtómban pislákol hol csillag pendül a húrok fázósan megjelennek a deszka kiszabva tüdeje körül és jól van születéshez és halálhoz mindez ismerős nekem. A frissen locsolt szőnyegen csengve mint aki kifényesedve célhoz érkezik az ajtókra lányokat festek a lányokba késeket. Hibátlan részvéttel mint egy nézőtér mely fehéren rebben hűs csokorba vándorolnak testemben a műszerek. Velük tartsak-e vagy továbbra is gyertyafényt ostromoljak mely a poharamba ágaskodik? Mint aki magával hordja búgását szélvédő üvegeknek s távoli harangokét arcát körülfonja sok kocsonyaszerű kéz s láb zöld széken fogai várnak egy pohárban. Alszik egyet csípője körül a holdat meglazítva halkan ahogy ajtók keringenek miket kivágtak fürge ollók pillája alatt csipkét horgol. Magam vagyok mint levágott kihűlt ujjak hogyan kezdjek hát neki? A lányok elzárva körülöttem egy tükörben teleltek át s talpra ugranak de már holtan az egykor sikongó áfonyák. II. Esőt neki így lép a terembe a hős bordái alatt madár horkol rám se néz sápadt lesz bikához hasonló. Jaj elég tiszták-e csípőm lekopasztott szárnyai? Vörösen rányílnak lebukóban. Ki sebzi fel a fákat hajnalonként az ágy esőtől duzzatag így szól a zongorát a por-ruhával a tányért meg mással és aztán minden étkezés után Saint-John Perse verseit letörli-e beszélj csak ilyen szövegekkel semmit sem lehet kezdeni és ahogy belém nyal tejfehér cseppjein délben tájkép leszek vagy puding. Ez az a nap hab dobálja a billentyűivel ez az ő langyos nyerítése a minden irányban pányvázott tenger. Úgyis lejjebb szállok én vásznat varrni színes-sós kezemmel füstölgő nyaka köré. Mi ketten én visszafordulok hogy testem kiköphesse van elég időm. A hősök már így járnak. Őrült molylepke a fejem körül. III. Most a virágok eloldják magukat gyors és egyszerű a vágás a mezők összecsukódnak a csontokból fénysugár kel merőleges s elszivárog szőlőíze nyakunknak lesz ki a késsel halkan lehever de a kés nem szeret zuhanni a cserjék gőzölgő karmaikkal várják. Elindultunk te meg én ha habosra fürdették szemünk a folyók s csillaggá szappanozták nyomunkat hiába keresnék a hajnalnak nincs illata lány fűrészeli el iszapból kihajolva. A rácson túl lázas égitest kerékre kötve még visszanéz. Unom a halál ékszereit. Csontjaimat bádogdobozban fogom hordani. Testem cseresznyéskert. Azt hiszem fává sötétülök. Versek 1. Ferkó hozzátok ide ferkót rozslánccal megkötözöm ott van a bozótban juj anyus te vagy gyere ferkóval a rozsláncba a kenyér közepébe ágyazom mint amikor meszeljük a szobát a csíkokat én húzom meg anyus jaj fáj a fülem tegyél rá korpát a zablánc csücskét melegítsd meg méhem kenyérként dagad mit is kezdek én e bogyónyi gyerekkel hozzátok ferkót hozzátok ide hadd verem meg hadd verem meg Sirató Hol vagy, ki a jászolnál együtt heversz velem? Tüzes fürdőd elkészítve, hídonálló szépségem. Jaj. Sámándob megszerettem a vörös kutyát hasamban jól érzi magát jöjj el ó nyírfám árnyékába a hetedik ágra dobszerda dobszerda utolér még táltosom egyfenekű dobom meg ne botolj meg ne botolj réz rajta karika sámán tüze gőzcsutka forduljon ki rajta Varázsének kokasom kokasom katibul gyere ki ha ki nem mégy megfoglak s a havasba viszlek ott vannak a pakulárok a juhokkal a kutyák. ugatnak a farkasok ordítanak tégedet széjjeltépnek Menyegző Fiam edd meg a levest hallod zörgetnek Köpenyes motorkerékpárosok arcukba az éj ki-be vándorol Fiam zörgetnek éjablak fiam éjdeszka sürgetnek Ébred a kakasunk nyerít az asztalunk Csütörtökre elvisznek Píros pokróc a hátukon piros a házunk Feketéllik bőrnadrágjuk fekete házunk Kenyeret egyél fiam ne ráncost Piros zsír az ablakon zörgetnek Ébred a kakasunk nyerít az asztalunk Vérzik a deszka alattunk Versek 2. Minden azon múlik ahogyan a moziból jössz ki és hónod alá veszed hegedű jön ki langyos tojás mellé teszed pacsirtát veszel és hegedűbe teszed s a tojás elsírja magát Játék hihinek sárga kötél végén sárga villamos villamos végén kezdődik egy körte ha megszűnik a körte egy csodálatos sapka kezdődik kettőnk között Elindultak a kis piros buldózerek jó lenne szeretkezni valakivel mondtam egy buldózernek aki szilvafa volt jó lenne szeretkezni veled mondtam narancsaim elrepültek milyen üres az élet csak addig vigadok míg szoptatom röfögő kis piros buldózereimet Görög nő kis hernyót dörzsöl ő sikít én lélegzem találkoztunk Balkon az olló beleszagol szoknyámba fehér éjszakába tíz gyűszűm mind az égre szállt jaj a házunk fehér kendőben szaladgál engem keres de nem talál Finom a hang a fogam alatt finom a hang a fogam alatt egyedül aludtam az éjszaka Az öregasszony meg a székek érzem én a levegőben lógnak a székek eljön hozzám a nagy kaktusz megérzem ha vihar készülődik mert a kapanyél jaj a kapanyél szorít szorítom a vánkost hajnalonként kaktusz feje az ablakban ne rémíts fogatlan fekete ablak mert azok a székek jaj fölöttem mindjárt leszakadnak Csend négy farkas a kéményben párnához szögeztek nagy fehér fogak Versek 3. A hétfejű varrógép Ő maga az égen úszó ember, öröme nincsen, szájában a tudós, sikoltozó kígyó. Kvazár néne Leguggolt az öregasszony, lüktetett a térde. Ahogy lüktetett, úgy tágult az idő. Kibontotta kontyát, szikrázva potyogtak ki a hajtűk, bele a fekete lyukba. Az beszippantotta, hogy csak úgy tágult-zsugorodott örömében. Amikor megtelt a lyuk, lepotyogtatta a lába közé, ott meg, uramisten, pókhálós, rotyogó-rötyögő sötét gubbasztott, születésre készen. Így keletkezett a világ. Az emberek szétszéledése Mindennap lejött a gyönyörű kövér tyúk a hegyről és lerakta tojásait. Csúszós volt a talaj, hát elszaporodtak az emberek. Az öregek gonoszak voltak este, a fiatalok még gonoszabbak lettek reggelre. Egy éjszaka kicsordultak a kancsók, az asszonyok zihálva öntötték magukba a zavaros vizet. Látta ezt a tyúk és rájuk küldte a tüzet. Ott lóg azóta vörös cérnaszálon, izzó tojáshéjban az égen, az asszonyok meg sikítva kapkodnak utána. Jí! Jí! Imádkozó sáska Amikor eljött az ideje, elment a szomszédos házba nősülni. Elkészítette a lány a fekhelyet, ő pedig elmerült a lány nézésében. Előbb bokáig, majd derékig merült el. Minél tovább gyönyörködött, annál mélyebbre fúródott. Reggel hiába keresték, csak a csónakját találták meg. Felkelt a lány, kiment vizelni, hát csupa fehér csontot eresztett ki magából. Jégmadár Jík! Jík! Hú! Kvrc. Kvrc. Hess! Fehér madár A csontból nemsokára szép fehér madár lett, felszállt s ezt énekelte: Anyám megölt, apám megevett, Kis testvérem, Mariskám Összeszedte csontocskám, Kötötte selyemkendőbe, Tette bocfa tövibe, Kikelt, kikelt, itt van! Itt! De szép madár lett belőlem! Ezt meghallották, s tettek a fejébe egy gyönyörű szép kalapot. Versek 4. Négy fekete ló mögöttem repül Fekete szemű anyám, enyhítsd szomjadat a sötét szobábul. Eljön az este, tüzes hamuba takarlak, ablakodat befalazom, a vakablakba ültetlek. Fehér galamb repül, ajtó és ablak nincs rajta. Hétszer megolvasom ujjaimat, összeverem szárnyaimat. Meleg szél fújja hátamat, nézz hátra, anyám, mit látsz? Négy fekete ló, olyan sovány, hogy fázom tőlük. Vágd le, anyám, a karodat, tedd be a szájamba, hozzád akarok repülni. Szem, száj, orr, fül, hol vagytok? Itt vagyunk a forró hamuban. Fehér galamb repül, elviszi örökre az ajtót, ablakot. Ezt énekeltem sötét szobában, anyám halálakor. Ladik Margit Odvas fát, lyukas fát, Ladik Margit, ki ne vágj, Abból nem lesz csónak soha! Te vagy az én anyám? Nem én vagyok a te anyád. Felkél a nap, kilencszer fordul meg a kő. Te vagy az én anyám? Nem én vagyok a te anyád. Nem én fekszem benn a házban, Aki követ hord nyakában, A fejében villám támad, Nem ez asszony szült meg téged, Csak a csontját hordod éppen, Nem te fekszel benn a házban, Ringatózol csónakjában. Ladik Ferenc Apám, gyereket szeretnék tőled! És jön a lány kolompos rénnel. Szép idő előtte, fergeteg mögötte! Itt lakik a tüzes sárkány? Gyereket akarok tőle. Olló ring a derekán. Borsó! Borsó! Vadlibák piros harisnyában kihajolnak az ablakon. Jaj, Ferenc, mit tettél, három fejsze a hátadban! Kidugja ruhaujját az ablaknyíláson. Tavasz! Sikít a galagonya. A parázna menyecske - Te asszony, láttál-e egy rókát? - Honnét láttam volna, amikor csak testem s lelkem van. Jaj, édes kicsi rókám, tedd azt még egyszer velem! A férfiszülte leány Üldözi az apa a leányát. - Most már megfogom! A leány eldobja a fésűt, zuhatag támad belőle, tűzzuhogó. Akkor kitépi a heréit, a leány nyakára dobja, egyiket az egyik, a másikat a másik oldalra. Ha a leány szólni akar, összezavarják a beszédét, hiába erőlködik, senki sem érti szavát. Versek 5. Gyere velem a mitológiába Gregor Davidownak Gyere velem a mitológiába, amely rólam szól s ettől kockázatos. Androgin vagyok; hazug. Tehát őszinte. Csakis önmagamról adok információt, s az mindenkit érdekel, tehát közügy. Az önkínzás eredménye vagyok, az önszerelemé. Gyere velem az időgépbe, amely az alkotói mechanizmus velejárója. Műtárgy vagyok, azaz kentaur. Gyere velem a mitológiába, ahol minden eddigi munkám kárbavész, mert nem akarok műtárgy lenni. Letéptem láncaimat, s önállóan egzisztálok a mitológiában. A teremtőnek nincs többé hatalma fölöttem. Nincs esélyem. Tehát aktuális vagyok. Időkaméleon A kozmikus hóhullásban itthagyta csőrét. Egy alig kivehető mozdulata új világok létrejöttét idézi elő. Amint éppen kirepül az időablakon és didereg. Többé már nem talál vissza önnön fényes, hideg csontjaiba. Három csipkenyak Légszomjtól tátogó lámpaernyő. Izzadt koszorúba fonódott három barátnő. Ül barna tuskón Félig nyitott szájjal, kezében tükör, múlatja magát. Másik kezében hernyó a meleg csipkék zuhatagában. Tudja már, mi kell az ideges verebeknek, a combja között ficánkoló verébfészeknek! Az a nyílás a ruhádon Az a nyílás a ruhádon felhőtlen, ragyogó kés a szőrszálak között. Két szilva a nedves lepedőn combod között. Hasítsd föl már a kék szárnyú ziháló madarakat! Táguljon ajtó, ablak. Mimóza gödröcske Ah, a csík! A sötét szakadék szétterpeszti a mimózakertet. Táguló, csillagtalan ég. Ikarosz árnyéka Látja saját árnyékát ezüst legelők fölött átsuhanni, fekete, széttárt esőkabátja nő egyre az olajjal leöntött dombokon, és zihál szárnyai között a hideg cseresznye, fuldoklik, maga körül mindent éjszakába döntve, boldog, és az égbe zuhan.