CÍMLAP | TARTALOMJEGYZÉK | AJÁNLÁS | ELŐSZÓ | ÖNÉLETRAJZ | IMPRESSZUM

VARGA IBOLYA - SZELÍDEN

5. OLDAL

A következő vers ide kattintva letölthető és meghallgatható Pintér Lilla előadásában. (MP3, 4 Mb)

MATT

> Ahogy a félelem a kislábujjamtól
> kígyózik a fejtetőmre föl...
> Ahogy a lélegzetem hidegnek látszana,
> de elakad félúton...
> Ahogy elfutnék mindentől
> szemlesütve a semmibe,
> mert így fölsülve már nincs helyem köztetek...

> Ahogy az elmúlást, mint lehetőséget
> a szakértő közli velem,
> ahogy a kérdések eltorlaszolják a szavak helyét:
> miért, mióta, meddig, hogyan, minek
> és végül a mennyi...?
> hogy mennyi mindent kell még rendbe tenni?

> Ahogy először sértődsz meg azon,
> hogy a Nap mégis süt ezen a tavaszon,
> s hogy a világ nem állt meg veled,
> ujjul, születik, veled vagy nélküled...
> Ahogy töprengsz a gondoddal egyedül
> megoszd, vagy hallgass, mert menekül

> a társad, az anyád, a barát, a gyerek
> elfut, elbujdokol a feltétlen szeretet.

> Ahogy aztán elmondom mégis,
> kisóhajtom a fogaim közt, lehet, hogy rák...
> átértékelődik a világ...
> Ahogy a hírre reagálnak,
> a gyerek tisztelni kezd és segít;
> anyám a konyhában hatalomátvételt hajt végre;
> a párom koslat utánam csekély bűntudattal,
> s uramatyám! - megölel és azt mondja, szeret;
> (anyám még akkor se),
> s kicsit szégyenlősen kiveszi a pénztárcát a kezemből,
> és ad pár forintot a megoldásra...

> Ahogy a pokol három hete alatt,
> míg a konkrétabb leletre várok
> rendszerezem a fizetnivalókat,
> címkézek iratokat, számlát, tanácsot,
> próbálok tudást, intelmeket sulykolni,
> amíg még lehet, s nyelem a „tudom”, válaszokat...
> Mi is az, amit tudtok?

> Ahogy meditálni tanulok, és öngyógyítok a lányommal,
> gyertyát gyújtunk, s csendben elsiratom magam...

> Ahogy lassan tanulom a képmutatást
> és próbálok a kerékvágásban, abban a rendesben,
> újra mosolyogni és rávenni őket az őszinte érzésekre...
> Ahogy mindeközben egyre inkább csak kerülik
> a tekintetemet, az ölelést, a puszit, hátha fertőz...
> És egy este a párom gyújtóst is vágott...

> Mit is mondhatnátok...?
> Ahogy lassanként beletörődnek,
> ebben az átértékelődött hangulatban
> elkezdtek egymásra figyelni
> s halkan beszélgetni is nélkülem
> tudtam, most már nem segíthetek.

> Semmim sincs és minden az enyém...
> Aztán búcsúzni kezdtem,
> mindentől, ami élő, ami emlék...
> Mi az, amit magammal vihetnék?
> Élesek voltak a képek, a tárgyak,
> a szagok, az ízek és fájtak...!
> Véstem készakarva a tudatomba be,
> hogy személyesen közöljem vele, - ha van:
> - Gyönyörű világot alkottál, Uram!

> Ahogy aztán telefonon jött a hír, mégse rák...
> Azonnal elmondtam, hátha örülnének velem.
> A párom hallhatóan megkönnyebbült,
> de azóta nem ölelget már és én vágom a fát is...
> Vonakodva visszaadta a pénztárcám harmadát,
> már a lányom sem gyújt gyertyát értem;
> s a két kisebbik is megint „helyrerak”;
> anyám megsértődött napokig került
> és hozzám se szólt, azóta kötekedővé vált,
> semmi se jó és ugráltat megint.

> Szóval ismét csak nem vagyok fontos senkinek...
> De már nem érdekel, megmosolygom s nyelek.
> Én már nem félek semmitől,
> és olyan jó, hogy ezt nem érthetitek!

> Ahogy átértékelődött az élet,
> úgy vált csodává minden rezdülése...
> Ahogy az elmúlás még egérutat adott,
> úgy lett haszontalan sok, addig fontos dolog,
> s engedtem a szívemhez egészen közel:
> a reggel illatát, egy pókot a falon
> a fák fényét, a madarak gondolatát...
> Ahogy átértékelődött ez a világ.

> Ahogy tudatosult bennem a tény,
> hogy akkor most mégsem halok meg én!
> Úgy vágott ez a hülye kérdés mellbe:
> na, de akkor, mi a frászt csinálok helyette?

> 2003

ELŐZŐ OLDAL - KÖVETKEZŐ OLDAL

*

NETKÖTET PROGRAM - IRODALMI RÁDIÓ