> > > > A Csend-Úr születése

> > > > Mellkasomon már nyugszik a csend.
> > > > Alaktalan terhei nyomnak,
> > > > S percek: érméi a vagyonnak,
> > > > Melyet e sötét, néma úr csent.

> > > > Fejét most bordáimra hajtja,
> > > > Mint gyermek, anyai kebelre.
> > > > Majd kezem ráhullik e fejre...
> > > > Unottan pihentetem rajta.

> > > > Így múlik el egyre az idő.
> > > > Lassan vánszorognak a napok.
> > > > Rá kell jönnöm: az anyja vagyok,
> > > > És kényszer-szülte gyermekem Ő.