> > > > Prométheusz a Kaukázus szikláján
> > > > (Gloviczki Zoltán tanár úrnak)

> > > > Ő, testével már rég ott lóg szirtre kötözve.
> > > > (Mondd, meddig kell még csendben várni halált?)
> > > > Tartóztatja e szürke helyen - vénhedt Kaukázus
> > > > Bús sziklái között - fémes, durva bilincs.

> > > > És a Titán innen nem próbál elmenekülni
> > > > Tűri a fájdalmat, ezt diktálja az ész,
> > > > S bosszút áll a halandóknak csent mennyei tűzért
> > > > Mindenek ősatyja, nagy haragú Kronidész.
> > > > Fájóbb kínokat él át itt, mint bárhol eleddig
> > > > Szkítáknak földjén, ott hol a nap heve tűz.
> > > > Akkor a föld peremén bátran tűrt nagy viharokban
> > > > Izzó fájdalmat, s kínt mely messzire űz.
> > > > Itt Kronidész lelkének torz szüleménye emészti,
> > > > Mindnél szörnyűbb rém, nagy gyötrelmet okoz.
> > > > Minden reggel a vég nélkül fénylő ragyogásban,
> > > > Szörnyet a szél szárnyán hajnalnak tüze hoz.
> > > > Rettenetes rém ez, melytől a Titán szive retteg,
> > > > És piszkos testtel, mászik a szikla felé.
> > > > Fényárban szálló sas jön gyorsan közeledve,
> > > > S csőrével támad, szállva a férfi elé.
> > > > Mindezt hősiesen vállalva tekint a madárra,
> > > > Bár fájó sebe ég, s ő mámorba merül.
> > > > Ekkor az éhes sas már körberepülte a zsákmányt,
> > > > S nagy szárnyát tárva, érte rikoltva repül.
> > > > Véres csőrével kívánja kitépni a máját,
> > > > Mely napról napra, sajgón újra kinő.
> > > > S tűri a férfi e fájdalmat, bár nyitja a száját,
> > > > És nagy torkából, ordítás tör elő.
> > > > Résnyire nyitja sötét szemeit, majd rázza az öklét,
> > > > Messzire átkozva, Zeusz véres madarát,
> > > > Míg ő egyre erősebben hasogatja a bőrét;
> > > > Végül a gyógyult seb májánál szakad át.
> > > > Akkor a sas meglátja a vért, mely tagjain árad,
> > > > Friss prédájából sűrűn folyva ki rá.
> > > > Megszimatolva a húst, őrülten tépi a májat
> > > > S csőrében tartva, ismét messze repül,
> > > > Míg a Titán vérző keblében gyógyul a seb már,
> > > > S szervének helye most fájón újra benő,
> > > > Majd miután méreggel lelkét elboritotta,
> > > > Bosszús testéből, máj sarjadzik elő.
> > > > Halkan nézi a nap sugaránál távolodó sast,
> > > > S fáradt arcával büszkén napba tekint,
> > > > Majd lelkében tántorgón jelenik meg a kérdés:
> > > > Kiknek lángot adott, méltók voltak e rá?