> > > > Ítélet

> > > > Úszom a sötét, mocsaras vízben,
> > > > Szemeim előtt lebeg a part,
> > > > Ködbe burkolva, de szilárdan áll;
> > > > Ez csupán, mi még életben tart.

> > > > Egy szikla-vár mered az ég felé,
> > > > Álmosan tekint reám ablaka.
> > > > Növénnyel borított, kopott tornya
> > > > És iszapos, rég omladozó fala.

> > > > Az idő vasfoga marcangolta szét,
> > > > Míg ő rettenthetetlenül áll.
> > > > Engem csupán a hínár tart fogva,
> > > > Mégis elnyelni készül a mocsár.

> > > > Reménytelenül menekülök.
> > > > Hiába nyújtom kezeim nyögve.
> > > > A szárazföld oly közelinek tűnik,
> > > > Mégis belevész az ősi ködbe.

> > > > Talán maga a túlvilág a part
> > > > És talán démon-úré a vár,
> > > > De ha nem menekülök innen,
> > > > A biztos, örök elmúlás vár.

> > > > Már csak néhány kósza pillanat.
> > > > A biztonságos part közel!
> > > > A nyúlós sötétség elenged
> > > > S az iszap most magába ölel.

> > > > Érzem, végleg a halálé vagyok.
> > > > A vár reám gúnyosan nevet.
> > > > De a végső ítélet előtt
> > > > Valaki lassan felém közeleg.

> > > > Úri-vaskéz erős szorítása
> > > > Ragad ki a halál karmaiból.
> > > > S úgy érzem magam, mint akit
> > > > Ezer ló patája sárba tipor.

> > > > Mert e megváltás a vég is egyben,
> > > > Hisz megmentőm maga a halál.
> > > > Úgy tépi húsom, mint a farkas,
> > > > Ki éhezés után vadat talál.

> > > > Itt ér el a vég, e fogak között,
> > > > S miután már támadóm evett,
> > > > A kőfalak közé visszaballag.
> > > > A vár reám gúnyosan nevet!