> > > > Öt szerető

> > > > Öt szerető pihen némán
> > > > A fagyott, mocskos földben.
> > > > Üvegszemük holtan néz rám.
> > > > Ily nagy bűn, hogy öltem?

> > > > Egykor forró vágyban égtek,
> > > > Mely velük most a sírba szállt.
> > > > Álomvilágukban éltek,
> > > > Mely elporladt hamuvá vált.

> > > > Egy régen felszáradt könnycsepp
> > > > Siratja csupán még őket,
> > > > A lány reméli így könnyebb
> > > > Járnia a temetőket.

> > > > A szeretők vérét érzi
> > > > Még rózsa-vörös ajkain,
> > > > Míg bénultan állva nézi,
> > > > Ahogy a halál felé int.

> > > > El nem kerülheti soha
> > > > Csúf bűneinek bosszúját.
> > > > Egykor ő fekszik majd oda,
> > > > Egykor neki adja át

> > > > Öt szeretője a helyet,
> > > > Hol most csontjaik fekszenek.
> > > > Suttogva a vágyott nevet
> > > > És a szót: Szerettelek!

> > > > És ő, kiért lelkük pusztult,
> > > > Ki annyi kínt okozott,
> > > > Kiért gyilkos csatájuk dúlt,
> > > > Ki rájuk halált hozott,

> > > > Ki már sírni nem tud soha,
> > > > Hol kedveseit őrzi a föld,
> > > > Végül maga jut majd oda,
> > > > Hol egykor annyi szívet ölt.