> > > > Szerelem-keresztfa

> > > > Bomlottan zokogsz a nyírfák csendjében,
> > > > A napnak sugarai nevetnek rád.
> > > > Egykor hitted, hogy életed az éden
> > > > S most magad cipeled súlyos keresztfád.

> > > > Megtörsz alatta, de fel már nem segít
> > > > A vidám dallamot dúdoló szellő.
> > > > A szerelem tüze gyilkosan hevít
> > > > Míg végül a halál érted is eljő.

> > > > Már várod, hisz csupán megváltás lenne
> > > > Őszülő lelked megtipor énjének,
> > > > Az ereket felvágó éles penge
> > > > És a vadul sikoltó halál-ének.

> > > > De az égő vágy, mi idáig űzött
> > > > S porba taszította mocskos lelkedet,
> > > > Az, ki fejedre bús vérdíjat tűzött,
> > > > Tudod, örökre elpusztul majd veled.

> > > > Még csendben pereg fájdalmas könnyed,
> > > > De lassan a fegyverért nyújtod kezed...
> > > > Arra gondolsz, így mennyivel könnyebb.
> > > > Miközben a nap rád gúnyosan nevet.