> > > > Az öregség szobra

> > > > Kihalt folyosón áll, szólni senkihez sem tud;
> > > > Csíkos ingét lebegteti a szél,
> > > > Mely lopva néha arcáig elfut,
> > > > S kitől a férfi új létet remél.

> > > > Az óriási ablak mellett megáll minden nap
> > > > És messze, a távolba tekint.
> > > > A fénytől gyógyító erőt kap
> > > > S ez gondolataiba lopva reményt hint.

> > > > Az öregség ráncait arcába véste az élet.
> > > > Egy arcba, mely szilárd és komor.
> > > > A ráncok formálták e képet,
> > > > S ím, elkészült a szobor!

> > > > Mint egy mozdíthatatlan kő vagy befejezett kép,
> > > > Mely a külvilágba vágyik
> > > > S e kórház falain kívülre mégsem lép;
> > > > Egy nővér kíséri minden nap az ágyig.

> > > > Most itt áll, mint az élő múlt egy teste;
> > > > Vár, míg érte nem jönnek
> > > > S szobájába kísérik, ha eljön az este.
> > > > Addig csodálja fényeit e földnek.

> > > > Major Andrea: Az öregség szobra