> > > > Ismét neked

> > > > Könnyeim hullnak szavaid láttán,
> > > > Gondolataid képpé festik a szót
> > > > És messzire szállva énednek szárnyán
> > > > Látom és érzem, mi a régmálban volt.

> > > > Friss sebeket tépve világot alkotsz,
> > > > Holt földbe élő magvakat szórsz szét
> > > > S az új mindenségben te uralkodsz,
> > > > Kijátszva a sorsnak álnok-eszét.

> > > > Vágyom a lelkedből fogant gondolatot,
> > > > Hisz világod tagadja e poros valót.
> > > > Feléleszted azt, mi réges-rég halott,
> > > > Borítva rá gyönyörű, új takarót.