GVADÁNYI JÓZSEF

PÖSTÉNYI FÖRÖDÉS
a’ mellyet
Egy Magyar Lovas Ezredbűl való
SZÁZADOS
az ottan történt
MULATSÁGOS DOLGOKKAL
élő Magyar nyelven, Versekbe foglalt,
1787. Esztendőbe, Rák Havának 12. napján

A’ Tavasz.
Mihent súgárival, ama’ nagy Térségen,
Phćbus magosra ment a’ tsillagos Égen,
Nem lehetet látni gyermekeket jégen,
Tsúszkálni, sem halászt, halászni a’ Léken.
El-széllyesztette ő Boreásnak szelét,
Zúzmarával terhelt, fekete fellegét,
El-olvasztá vizek’, padolattyát jegét
El-űzte tsikorgó, komor borzas Telét.
Zőldbe öltösztette, a’ főld’ kerekségét,
Szennyes gyászsza után, meg-adta szépségét,
Flóra a’ mezőkön virágja’ bővségét,
Elszórta, ‘s minden fa, meg-nyerte zőldségét.
Most kükürtsből kötnek, koszorút Leánykák,
Pázsiton ugrálnak, vígan a’ báránykák,
Hímjeket pityegik, a’ nyöstyén Fáczánkák,
Vígadnak, örűlnek, ezen ártatlánkák.
A’ földnek vetette, Pán maga ekéjét,
Szarva közé tette, vasas esztekéjét,
Patsirta felette rebdes, és igéjét
Énekli, el-érvén a’ Tavasz zsengéjét.
Tsevegve köszönti, a’ hajnalt a’ Fecske,
Tehén tölgyét feji, a’ házi menyecske,
Juhász zséjtárjába ád tejet a’ kecske,
Köpűbe virágot hord minden méhecske.

A’ Nyár.
Szolgabíró, Bíró! sűvölt sárga Rigó
Büdös babuk kiált, hogy a’ Tóth igen jó,
Bár magába dohos, azon érett túró,
Mellyet a’ Tóth eszik, de izére való.
Zőld setét fűrőbe, Fülemile madár,
Mind éjjel, mind nappal, hogy jelen van a’ nyár,
Énekli, de még is a’ felette nagy kár,
Hogy a’ nagy melegség, torkára vetett zár.
Az árpa kalongyán, Daru vígan tánczol,
Hangya maga fészkén, és tojássán sántzol,
Pók-is hállójába, már legyeket ránczol,
Medve barlangjábúl, ki-jött, víg, nem vántzol.
Azért ki-ki látt most, a’ maga dolgához,
Katonaság készűl, gyorsan a’ mustrához,
Pest alá nem mégyen, fegyvergyakorláshoz,
Hanem Belgiumba, fog majd a’ tsatákhoz.
Parasztság serénnyen, kap kasza kortsához,
Vintzellér-is siet nyúlni kapájához,
Arató nem soká, fog majd sarlójához,
Koszorút fog vinni, Céres’ oltárához.
More-is le guggot. Kovácsol szegeket,
A’ Purdéja hánnya a’ Czigány kereket,
Sárája varásol, néz sok tenyereket,
Bal felől üríti, a’ pénzes zsebeket.

Ok: mellyért szükséges a’ Fördő.
Egyedűl tsak kinek vagyon nyavalyája,
Avagy tagjaiban valamely hibája,
Hogy erőt ne végyen betegség’ tsirája,
Sőt épen maradgyon, teste’ minden tája.
Orvost keres, avagy a’ he-vízbe készűl,
Reménli, hogy így majd egészszen fel-épűl,
Meg-romlott testében, meleg víz új vért szűl,
Feje sem fog fájni, hagymászsza-is meg-hűl.
Meg-kell, ki ezt írom, nékem-is vallanom,
Hogy törődött testem, bádgyatt némelly tagom,
Vérem meg-sűrődött, ritkán-is alhatom,
Kemény strapátziák, okai mondhatom.
Mert negyven, és három esztendők most mulnak,
Hogy zászlója alá, az én Királyomnak
Esküdtem: azólta áldozom-is annak,
Ki Hadak’ Istene, borostyános Mársnak.

Hadi Történetek.
Az én Monarchámnak, én ött háborúját
Végzettem, és bátran követtem zászlóját,
Egybe Frantz Királynak, az ő katonáját
Próbáltam, fésűltem fürtös frizúráját.
De négy háborúba Burkus előtt áltam,
Sok jó vitézivel, gyakran szembe száltam,
Meg-vallom nem egyszer szaladással váltam
Tőlök meg: kudartzot soha még sem láttam.
Engemet az Isten szerentsével áldott.
Hartzokba tsatákba, életbe meg-tartott,
Egy Frantznak lövésse lábamon ált-hatott,
De soha a’ Prussus nékem nem árthatott.
Sőt gyakran őrt-álló, posztyait fel-vertem,
Sok bagázsiáját, ‘s lovait el-nyertem,
Czíttennek ‘s Vernernek kurutzát kergettem,
Kik halált viselnek, nem edgyet le-tettem.
Ezek felől mondgyák, hagy pardont nem adnak,
Kik azt tőlök kérik, életbe nem hagynak,
Soha magokat sem hadgyák tenni rabnak,
Tartya őket világ azért fene vadnak.
Én pedig mondhatom, hogy roszszabb kuruttzát
Fridriknek nem láttam; mint a’ kukoritzát,
Úgy vágtuk azokat: sok a’ Rozenkrantztát
Mutatta, pardont kért, félté gallér rantzát.
Ostora vóltam én, a’ Desertoroknak,
Kik Magyarok vóltak, ollyas kurutzoknak,
Örűltem kardomat, vethetvén nyakoknak,
Vagy hasznát vehetvén futrás porázoknak.
Ha illyet foghattam, néki nem kedveztem,
Nyálát allyig nyelte, őtt úgy kötöztettem,
Hite’ meg-szegését, szemére vetettem,
Melly ezredbűl szökött, ahoz el-kűldöttem.
Sokkal-is egy fejér oszlop ki-virágzott,
Örűltem, hogy azon Hohér ollyat rázott,
A’ ki nemzetünket tettével gyalázott,
Hogy Istent,’s Királyt tsal, arra nem vigyázott.
Paripám szürke vólt Büszke vólt a’neve,
Kényessen járó vólt, mert vólt tüze, ‘s heve,
Meg-eresztvén fékét, ollyan futást teve,
Hogy orczámra tsordúlt két szememnek leve.
Szép bogláros szerszám tsörgött a’ lovamon,
Varva vólt Királyném’ neve czafrangomon,
Török kard tarsollyal fügött óldalomon,
Kótsag tollam ingot, széltűl kalpagomon,
Sok Pomert, Prussus Fit, én rabommá tettem,
Nem edgyet közűlök, sebbe-is ejtettem,
Mint ölyv a’ tsirkéket, gyakran széjesztettem,
Pour le Merit Rendet Tisztekrűl le-téptem,
Híres Fő vezér Kleist jól esmért engemet,
Néhány tsatázás köszt, kiáltá nevemet,
Parolára menvén, meg-fogta kezemet,
Főtűl talpig nézte, tsekély személlyemet.
Azomba kéz alatt, minden kuruttzának,
Száz aranyat ígért, ki tenne rabjának,
Köszönöm egyedűl, Isten’ óltalmának,
Hogy fejemmel nem nőtt, száma zsákmánnyának.
De Saxóniába, ki menvén Portára,
Olly hirtelen tsaptam egyszer Quartéllyára,
Hogy tsak alig kapott, lovának hátára,
Equipázséja lett fáradságom’ ára.

A’ Háborúknak Gyümölcse.
A’ Ditsőség mellet, szenvedtem inséget,
Tűrtem szomjúságot, és ollykor éhséget,
Tsattogó hideget, rekkent melegséget,
Ló rázást, meg-hányást, sok rendetlenséget.
Fagyos főld’ színére, ha leheveredtem,
Igmándi nyergemet, fejem alá tettem,
Köpönyegem alatt, mint nyárfa reszkettem,
Mert havas essőtűl, jól meg-verettettem.
Mind ezek okoztak, bennem gyengeséget,
Azért, hogy meg-nyerjem a’ vólt egésséget,
Végyen minden tagom, inam, erősséget,
Vérem szokott járást, ‘s kivánt csendességet.

A’ He-Víznek, és Körűlötte lévő alkalmatosságoknak le-írása.
Pösténybe förödöm, hol sebes folyása
Van a’ Vág vizének, és benne forrása,
Fördő meleg viznek, mellynek nincsen mássa,
Bizoníttya eztet sokak’ jobbúlása.
Büdös kőnek benne, vagyon kevés gőzi,
Vassal bír, és azzal Mercuriust győzi,
Tám Vulcánus maga, ezen vizet főzi,
Oly forró, bé esni, ki-ki magát őrzi.
Akár melly nagy légyen Vágnak áradássa,
Akkor nő, ennek-is magosra forrássa,
Ha amannak vagyon árja’ le-húllássa,
Ennek-is, szint’ akkor esik apadássa.
Vág’ partyán deszkákbúl áll hoszszú épűlet,
Különös kamarák ebbe, ‘s jó készűlet,
Semmiben a’ vendég itt meg nem szűkűlhet,
Végezvén fördését, nyoszolyán hevűlhet.
Két köz fördők vannak ez előtt munkálva,
Áll az kerűletek deszkákbúl tsinálva,
Ezekbe bé-űlhet minden szegény, ‘s árva
Heverhet fenekén a’ fekete sárba.
Förödik itt Papság, fördik Katonaság,
Városok’ lakosi’, s számos Uraság,
Mossa rűhét zsidó, szennyét a’ czigányság,
Förödik Tóth, Németh, és Magyar Polgárság.
Egy hagyításnyira, van itt’ Teplicz falva,
Ki tsak förödni jön, ebbe vagyon szálva,
Ebbűl mégyen ki ki, a’ vízig sétálva,
Egyedűl czigányság campíroz el-válva.
Mivel minden rendbűl áll ezen sokaság,
Történik minden nap, újjab-ujjab újság,
A’ mitt itt’ ki-teszek, mint tsupa valóság,
De ezt szemmel látni, vala nagy mulatság.

Első Történet a’ Czigányokkal.
Én egy Vasárnapon érkeztem estvére,
Jó Gazdához száltam falu’ közepére,
Kápolna, Mészárszék nem vóltak meszszére,
Udvarán jó konyha, szakácsom’ kedvére.
Szeredrűl már itt vólt, egy új Magyar chórus,
Elől melly hegedűlt, vala jó Muzsikus,
Nem vétetett tőle, semmi hamis Tónus,
Tsudáltam: hogy kereszt-neve vala Ambrus.
A’ mint vacsoráltam, öten meg-jelentek,
Elől szolgám által hozzám bé-üzentek,
Jőjjenek-bé, mondám: bé-jövén köszöntek,
Szóltam: jó barátim! honnan valók kentek?
Szerediek vagyunk, és fürödni jöttünk,
Szólt Ambrus: Kettő van, kesvinyes közöttünk,
Nékem-is, és Ferkó-ötsémnek a’ fejünk
Sédül: meleg víztűl, tám jobbúlást nyerünk.
Feleltem; engem’-is szint illyen baj gyötör,
Nincs appetitussom, ha eszem bánt csömör,
Tsak hogy nem keringek, mint keréngös ökör,
Olly nagyon fáj fejem, lábamat köszvény tör.
De most Bécsbűl jövök, Császár Doctorával
Szóltam bajaimról, én önnön magával,
Adott orvosságot, esküdött szavával,
Semmi bajom nem lesz’, élvén Curájával.
Tsak egyszer kelletik a’ porát bé venni,
Hólnap hogy ha élek, fogom eztet tenni,
De szükséges erre harminczszor fördeni,
Hólnap után el-is fogom ezt kezdeni.
De azért Barátim! Hogy mi most szenvedünk,
Nem szükség, a’ mellet szomorúk-is legyünk,
Húzd rá magyarossan, Ambrus! igyünk ‘s együnk,
Hóltunk után majd meg-láttyuk, hogy mit tegyünk.
Nem-is kémélték ők, hegedűk’ húrjait,
Régi Magyaroknak palotás tánczait,
Úgy meg-vonák, hogy a’ halgatók lábait,
Mozdulásra hozták, köszvényes inait.
Egy jó nagy palatzkal, bort nékik adattam,
Vacsorálván; velek ‘magamat mulattam,
Rákóczi, Bertsényi, nótáit hallgattam,
A’ Nagy Idait-is, velek el vonattam.
Laczkó fiúnak-is, el-húzák keservét,
Annyával meg-történt szerelmes esetét,
Pihegő hangokkal el-mondák énekét,
Az öreg Czimbalmos, húlatá itt könyvét.
A’ mint el-végzettem, immár a’ vacsorát,
Fel-költem: el-hagyták ők-is a’ muzsikát,
Az asztalra tettem, egy kis iskátulát,
Szóltam: im nézzétek ezen medicinát.
Császár Doctorátúl, drága pénzen vettem,
Nagyon bóldog vagyok, tsak hogy megejthettem,
Egy seres pohárba egy dózsist hintettem,
Szép tiszta kút-vizet reája öntöttem.
Sal Anglicánum vólt: más Laxativával
Én nem szoktam élni, tsak ennek savával,
Minden más szer bántá gyomrom rágássával
Ez nem kínzott soha tulajdonságával.
Czigányokhoz szóltam: így kell ennek lenni,
Reggel ezt bé-fogom, mind egy tseppig venni,
Úgy fogok azután a’ fördőbe menni,
A’ Doctor tanított, mint kell mindent tenni.
Barátim! Kivánok, már most jó étszakát,
Mig itt fogok lenni, minden nap muzsikát,
Fogtok nékem tenni, mert a’ Magyar nótát
Ti olly jól húzzátok, mint Ditters concertyát.
Majd fél éj vólt, hogy ők, én tőlem el-mentek,
Egy csűrbe tsak közel hozzám, szállást kértek,
Más nap korán regvel már nálam termettek,
És mikép’ nyugodtam, engemet kérdettek.
Mondottam: Barátim! Keveset aludtam,
A’ fej-fzédűléstűl ágyamba forgottam,
Erre a’ poharat, asztalrúl felkaptam,
És utólsó tseppig, előttök ki-ittam.
El-kűldöttem őket, hogy ők tsak mennyenek,
A’ he-vízbe, mellyben bátran förödgyenek,
Estvére minnyájan hozzám el-jöjjenek
Alkalmatlanságot addig ne tegyenek.
Szavamat fogadták: estve nyóltz órakor
Meg-jelentek nálam, napnak le-száltakor,
Ditsekedtem; hogy melly nagyon használt a’ por;
Hogy most már jól esik, mind étel, mind a’ bor.
A’ Köszvényt nem érzem, a’ két lábam könnyűl,
Szemem homályt veszti, a’ fejem sem szédűl,
Már forróság sem bánt, érzem, a’ vérem hűl,
Szóval: azon portúl, minden tagom enyhűl.
Ezt halván, közűlök négyen, menyre főldre
Kértek: hogy tekéntsek beteges ügyökre,
Mert szörnyen szenyvednek, lábokra, ‘s fejekre
Ezen porral legyek én segedelmekre.
Szívessen, Barátim! feleltem; szolgálok,
Hogy Tik jobban lesztek, a’ mellet-is állok,
Ha el-fogy is; Bécsbe majd frisset találok,
Örűltek: beszédem kedvet nemzet nálok.
Az Iskátulát itt, mingyárt elő-vettem,
Négy seres pohárba, jó négy Dózsist’ tettem,
Fris vizet reájok, mint szükség öntöttem,
Porcelán-tálczákkal, azokat bé-fedtem.
Valamit mást adnék, nem vóltak kétségbe,
Az én bé-vevéssem látták, mint ment végbe,
Minden czigány vala, igen jó kedvébe,
Mert gyógyúlásának juta reméltébe.
Vacsorálván szóltam: no muzsikállyatok,
Ma néhány szép Lengyel tánczokat vonnyatok,
Majd mingyárt néktek-is, ennetek adatok,
Kivánom azután, hogy jól nyugodgyatok.
Lengyel-táncz vonáshoz, hozzá-is fogának,
Négyet-is ők egybe, öszve kavarának,
De nem vólt itt hijja, a’ czigány czifrának,
Újjal húrokon-is, gyakran pattogának.
Egy tánczot el-vonván, meg-mondák hogy kié,
Uram! ím’ ezs a’ táncz, Fiscanusunké,
Ezs a’ más pediglen, mi Kasztnar Urunké,
E’ pedig a’ hídnál lakó Vámosunké.
Ezek után mondám: mennyetek már enni,
Jöjjetek-el korán, orvosság bé-venni:
Mert én a’ fördőbe, jókor fogok menni,
Majd megint estvére, vígan fogunk lenni.
Regvel öt órakor, már Konyhámba áltak,
Mig Kávémat ittam, udvaron sétáltak,
Láttam, láb-hegyen-is, ajtom előtt jártak,
Mikor szóllítom-bé, ők tsak arra vártak.
Kávézásom után, gyertek-bé! mondottam;
Vizeket kanállal fel-zavarítottam,
Kinek, kinek az ő dózsissát nyújtottam;
Igyátok-ki frissen! bíztatva szóllottam.
Egybe mingyárást-is, ők azt fel-hajtották,
De szemeket rútúl bé hunyoritották,
Testeket meg rázván szájok’ görbén vonták,
Be fojtos ital ezs, Uram! azt mondották.
Rájok rivaszkodtam; mért hunyorganak úgy?
Felelt a’ Kontrahás neve vólt Perepúlty,
Jaj Uram keseri, bides mint a’ ló-húgy,
Semem zsöld karikát hány, tám jön reám súly.
A’ pora-is enyves, mert inemhez ragadt,
Úgy tetzik, hólyagzsik nyelvem tüle, ‘s dagadt,
A’ vér a’ Lelkembe egészsen fel-áradt,
Még jó a’ fejembe, hogy esem meg-maradt.
Hallyátok Barátim! egy sincs jó orvosság,
Hogy rosz, roszszat hajt-el, hidgyétek: valóság,
E’ rosz majd meg-gyógyit, és ér nagy boldogság
Titeket: hogy ezt most tészitek, bolondság.
Mind így vólt, szolgámmal a’ förödő házba
Sétáltam; bé mentem rendelt kamarámba:
Fel öltözvén itten förödő ruhámba,
Bé űltem he-vízzel meg-töltött vannámba.
Bandám-is utánnam hamar el-érkezett,
Köz fördőhöz érvén, gatyára vetkezett,
Helyt nyerni sokaság között igyekezett,
De még-is mind a’ négy közikbe férkezett.
Ennek nagyobb része, vala Katonaság,
Fördött sok Németh-is ‘s Tóth, Magyar Polgárság,
Sváb, Hijentz, sok Hanák, falusi Parasztság,
Leányok, Aszszonyok, nem kevés zsidóság,
Itt mind a’ Vannákba, a’ víz sokkal hévebb,
Mert a’ főldbűl fakad, azért-is melegebb,
Padokon űlnek itt, kik aláb, kik fellyeb,
Sarábá bé-menvén, már ott sokkal mélyebb.
Nem sok idő múlva, hallottam nagy zajgást,
Üssed! udri! slág tzú! e’ szókat ‘s pufogást,
Vannámba fel-áltam; lássam a’ lármázást,
Láttam-is, hogy Bandám tészen már szaladást.
Mivel a’ he-vízbe ők nyakig be-űltek,
Ennek forrójátúl gyomrokba hevűltek,
A’ dózsis operált, hogy szint úgy ződűltek,
Izzadot homlokok, majd hogy el-nem dűltek.
Hamar a’ gyomrokon a’ só hatalmat vett,
Rotyogott füstösök, rút ‘s nagy büdösség lett,
A’ víz zavarodott, sok színre lett festet,
Mellyért ki ki, ki itt fördött, nagy szitkot tett.
A’ sok ütéssek közt, vízbűl ki-ugrottak,
Czigány-mézgát még-is, sűrőn botsájtottak,
Akkor-is inokon folyt, mikor futottak,
Ugyan tsak a’ sűrő füzesbe jutottak.
Kik velek fördöttek, vízből ki-költöztek,
Pfi! Pfi! kiáltottak, hirtelen öltöztek,
Sokan ruhájokat, csomóba kötöztek,
Dohos vólt a’ Czigány-Myrha, mellyt öntösztek.
Katonaság főkép’, haragra fel-indúlt,
Hogy őket meg-verik, nagyon készűlt dúlt ‘s fúlt,
Sok már köztök bothoz, sok pallosához nyúlt,
Látttam rosz lesz vége, parasztság-is mozdúlt.
Azért a’ ruhámat szaporán fel-vettem,
És közikbe menni felette siettem,
Szerencsére még-is köztök hamar lettem,
Czigányok mért jártak így, el-beszéllettem,
Meg-értvén a’dolgot, minnyájan nevettek,
Hogy nem bántyák őket, ígéretet tettek,
Nem vólt más beszédgyek, a’ mint ők öltösztek,
Tsak a’: hogy czigányok miként rá szedettek.
Szolgám ruhájokat a’ füzesbe vitte,
Semmi bajok nem lesz, vélek el-hitette,
Parancsolatomat nékiek meg-tette,
Nálam vacsorájok lészen jelentette.
Monda szolgám, a’ mint ő reájok talált,
Még akkor-is a’ só gyomrokba operált.
Ki nyár-fa tövébe kukorodva purgált,
Ki hasát meg-fogván, görnyedezve járkált.
Még-is csak eljöttek estve nyólcz órakor,
Szóltak, hogy veszsen-el a’ Császári Doctor,
Pokolba, és vele, azson átkozsot por,
Mert azzsal rajtok vólt azs Erdegi ostor.
Uram! a’ Lelkünket, azs úgy által-járta,
Hogy Czimbalmos Bátyánk, már halálát várta,
Gyomrunkat, bilünket, rútúl fel-zsavarta,
Ködökünket-is majd hogy ki-nem csafarta.
Turgyelunkat ugyán soritánk bé-felé,
Nem mehetet vólna, gombos tő-is belé,
De az a’ gyilkos por, tsak mind elé elé
Igyekezset, hamar gatyánkat-is tellé.
Mondottam: Barátim! nagyot vétettettek,
Hogy a’ port bé-vévén, mingyárt förödtettek,
Valamint én tettem, ti úgy nem tettetek,
Azon nap, nem más nap, fördeni mentetek.
De semmi: mert így-is, a’ por testetekbűl,
Minden roszt ki-űzött, ‘s gonoszt lelketekbűl,
Ki-kergette a’ rút vért ti szívetekbűl,
Köszvényt lábotokbúl, homályt szemetekbűl.
No bizs igazs Uram! szólt a’ vén Czimbalmos,
Semem mint a’ gyengy-házs, már ollyan velágos,
Lábam mint nád páltsa, könyü, gégém hangos,
Most látom, a’ Császár’ Doctora hogy okos.
A’ czigányok vóltak igen jó kedvekbe,
Mert a’ Persvasio munkált a’ fejekbe,
El hitték, lennének, már ők egésségbe:
Az első történet így ment itten végbe.

Második. Egy Zsidónéval.
Egy nap: fördők között fel ‘s alá sétáltam,
A’ köz fördő előtt, kevessé meg-áltam,
Kik fördenek benne néztem, és vizsgáltam
Több sok sétálókkal, imé! eztet láttam.
Egy Zsidó Aszszonynak el-szédűlt a’ feje,
Tám víznek gőzétűl bódúlt meg veleje,
Bé-düllöt a’ vízbe; de teste’ eleje
Ki-látzott Urának a’ sábes teklije.
Vaj mír! Ura aztat, gyakran ordította,
Rifke! e’ vólt neve, azon szóllította,
Ki-emelvén vízbűl, orrát rázta ‘s fogta,
Fel-eszmélvén Rifke szemeit nyitotta.
Azután fel-vette Rifkét a’ hátára,
Mint zsúpot vetette, őtt egy targonczára,
Úgy húzta, mint dögöt sírva szállására,
Kaczagot, ki nézet e’ Tragædiára.
Targonczárúl Ura itt-is le-emelte,
Nem vélte, testébűl, ki-bújt vólna Lelke.
Fülébe ordítá nevét: Rifke! Rifke!
De meg-hólt: már bőgöt, vele négy Gyermeke.
Vág’ vizének partyán sírt néki ásatott,
A’ Galgóczi Rabin, itt fördöt, mulatott,
Azért-is ő mingyárt elő-hívattatott,
Vele a’ zsidoság mind ide szaladott.
A’ Talmuibúl mörmölt, magát hajtogatta,
Többi-is hajlongot, a’ Férje siratta,
Fekete posztóval végre bé-takarta,
Négy zsidó a’ főldrűl vállára fel-kapta.
Sírjához el-érvén szörnyen meg-ijedtek,
Mert a’ sírba döglött malaczot ők leltek,
Mellyet az ott fördő katonák vetettek,
Mig ők Ábrahámhoz háznál könyörgöttek.
De semmit sem szóltak, hanem a’ Vág’ partyán,
Jó meszsze el-mentek, egy fánál meg-álván,
Uj sírt ásatattak, itten ők szaporán
El-temették: ki-ki mene dolga után.

Egy Trentsén Vármegyebéli Paraszt Legénynek Története.
Harmad nap ez után, ugyan ott förödvén,
Trentsény Vármegyéből, egy nagy paraszt Legény,
Izmos, erős vállú, de rongyos vólt szegény,
A’ Medvét bírhatná, vala ő olly kemény.
Mosta magát vízben, ‘s dolgát végre hajtván,
Ki akara jönni, de farát tapintván
Érzé, nincs gatyája, hamar viszsza bukván
Igen bámúlt azon, hogy maradt illy pusztán.
Kereste ő aztat, de fel nem lelhette,
Mert a’ víz már akkor fenékre űltette,
Madzag nem vólt benne, könnyen el-veszthette,
Vízbe habuczkolván, észre sem vehette.
Magát másodszor-is, körűl tapogattya,
Most is tsak azt érzi, hogy oda a’ gatya:
Mit tégyen? Ki menne, sok a’ néző láttya,
Távúl pedig tőle, felső ruházattya.
Végre e’ bőlts tanács, ötlött elméjébe,
Strutz madárt követvén, e’ szorúlt ügyébe,
Bé-fedte szemeit, és vala véltébe,
Hogy így majd senkinek, nem tűnik szemébe.
Bé-takarván mind a’ két szemét kezével,
Ki-ugrott a’ vízbűl meztelen testével,
Hahota nevetést indított tettével,
A’ jelen lévők köszt, szemléltetésével.
Méltán is; mivel nem vólt lábra valója,
Teste’ tagjainak lett ő árúlója,
E’ Hornyáknak olly-is vala vak Matyója,
Ritka nap-órának van illy mutatója.
Dámák látván eztet, nagyon sikojtottak,
Szemekre legyezőt, ámbár borítottak,
Jól láttam alóla, még-is sajdítottak,
Leg-aláb, egy szemet arra fordítottak.
Szupé felet Hornyák, nevetést okozott,
Némelly Dáma mondá, veszszen az átkozott,
De szívébe még-is nem egy fohászkodott,
Hogy Ura nincs illy jól fel-ćquipírozott.
Több beszéd köszt mondám: ezt Geometrának
Tegyük, mert nincs párja az ő Mász-Stabjának,
Hasznos nyoma marad, minden Qvadráttyának,
Láttyuk, hogy most mérik, főldgyét a’ Hazának.
Midőn ezt szóllottam, a’ szobába bé-jött,
De szűr-kankójába, ő már felöltözött,
Mit akar, nem tudtuk: minden meg-ütközött,
Egyszerre nagy katzaj lett vendégim között.
Mint Bálvány, meg-állott, nézte mit nevetünk,
Gondolhatta, hogy tám el-veszett az eszünk,
Vagy részegek vagyunk, hogy illy lármát teszünk,
Mert látta, asztalnál, ülünk, iszunk ‘s eszünk.
Itt a’ Geométra! Dámákhoz szóllottam,
Mérni akar ám ez, azért jött; mondottam
Szalupokon kezdi mérését hallottam,
Szavammal új katzajt kösztök indítottam.
El-únván a’ nézést: Borovitsku kupte,
Így szóllot; én mondtam, Boriskát keres-e,
Ennek lész szalopján, mérése’ kezdete,
Másokén azután, rendel végezete.
Dámák a’ szobámbúl szegényt kikergették,
Mert a’ Gavalérok vexálták, nevették,
Míg itten förödtünk mindég emlegették,
Hol a Geométra, Dámáktúl kérdették.

Egy Prédikátorral esett Történet.
Egy Prédikátor-is, szent óldal tsontyával
Két hétig fördött itt, maga Zsuzsiával,
E’ szegény Pap nem bírt, a’ jobbik karjával,
Mestere részegen vágta kaszájával.
Fekete pájábúl, vólt németh ruhája,
Oda haza maradt Egyházi Dókája,
Academicus vólt, mert vólt Parochája,
Haj kevés vólt azon, ki látzott czérnája.
Avitt kis kalapot viselt a’ fejébe,
Egy vastag nád páltzát tartott bal kezébe,
Fejér csont pixisbűl, mellyt hordott zsebébe
Tabákot gyakran szít: ritkán vólt kedvébe.
Hoszszú vékony lábú ösztövér ember vólt,
Szájja felett állott horgas, orra mint bólt,
Nagy szemeket nyitot, hogy ha valamit szólt,
Agyag színt mutatott, ollyan vólt mint fél hólt.
He-víz körül sétált, magával beszéllet,
Mint Gém a’ tó partyán, olly lépéseket tett,
Hol Égre, hol földre, gyakran tekéngetet,
Nyelve, hol Deák szót, hol görögöt ejtet.
Említé nem egyszer Theologiáját,
Nevtonnak-is az ő Philozofiáját,
Égig magasztalta Voltér sok munkáját,
De nyugosztaltatta, Zsuzsi Phisikáját.
E’ pediglen vala Természet’ szépsége,
Minden szemnek tettszett testének épsége,
Cedrus fának nintsen szebb egyenessége,
Auróra harmattya vala gyengesége.
Nem kitsíny, nem-is nagy, vólt teste’ állása,
Hajnalt látszot nyitni szája mosolygása,
Czikornyásan esett, minden mozdúlása,
Lépése apró vólt, mint Pipis’ járása.
Két fekete szeme, ha kire tekintet,
Arra égő tüzet, s szerelmet hintet,
Cupidó-is mingyárt ollyan szívnek intet,
Hogy ezen tekíntet, már szeretni kintet.
Történt-is: hogy szeme’ két tüzes menyköve,
Egy hadi Tisztet ért, szívét, úgy meg-löve,
Hogy ő szerelmének lett halálos döge,
És köldök tsömörbe szűntelenűl nyöge.
De ezen deli Tiszt, ki itt fördött, ‘s lakot,
És mint nyájas ember, velünk mulatgatot,
Cupidónak nyila, mivel belé hatot,
Mint szarvas Dictamust, ő-is olly szert kapot.
Mert egyszer a’ Fördő’ partyán vestájával,
Sétálgatván a’ Pap, mint maga párjával,
Mivel a’ jobbik fájt, fogta bal karjával,
E’ Tsuda! mutatott vízre az újjával.
Kedves Zsuzsim! úgy mond: én Helvétziába,
Majd illy vizet láttam, egy hegynek allyába,
Még sem vólt illy nagyon Igneus kúttyába,
Nem is buzgot fődbűl, más víznek folytába.
Eleikbe kerűlt, lassú ballagással,
A’ Tiszt: ‘s szembe esvén, szép fő meghajtással,
Köszöntötte őket ‘s csendes szó hangzással,
Kérdezé vannak ők, mi discurálással.
Erre pathetice, szólt a’ Clarissimus:
Látom Tiszt vagy: én Pap, de Mathematicus,
Nem tudom e’ víznek a’ tüze hány grádus,
Sulphureusos-é? avagy Chalibeus?
A’ Tiszt, mert tanúlt vólt, szólla mindenekrűl,
Dissertált előtte, a’ meleg vizekrűl,
Mért ezek olly forrók, szóllot a’ tüzekrűl,
Mondván: hogy Volfius így írna ezekrűl.
Volfiust nevezvén a’ Pap a’ nyakára,
Rá borúlt, hogy majd nem esett az orrára,
Sokrates ez! ‘s mutat, nézvén Zsuzsijára,
Kérte: menne velek egy kis vacsorára.
Látom Uram! tudod, hogy quid sit natura,
Pedig eztet tudni, scientia dura,
Már látom, hogy vagyon benned mens matura,
Túbuson Ecclipsist látod, melly futura.
Beszédgye leg-jobb víz, vólt Tisztnek malmára,
Azért nem-is várt több invitálására,
Papné gyenge karját, vette jobb karjára,
Örömmel vezette lakó szállására.
A’ vatsora felett Volfnak Physikáját
Hoszta elő: Tycho’ Astronómiáját,
A’ Papné, a’ Tiszttel, egymásnak bokáját
Illették, ‘s érzették szerelem’ fáklyáját.
Pap a’ Tisztel vetett olly nagy barátságot,
Hogy egymás kezébűl ittak Bátyaságot,
És annyira vitte, Tiszt a’ Rokonyságot,
Hogy a’ Papné nála, gyakran uzsonnázot.
Valamikor tetzett, ivott ennél kávét,
Bírta a’ Pap, bírta ő-is a’ kis Kátét,
Phillis nem szerette, olly szívessen Daphnét,
Mint ezen Mars’ Fia, e’ szentelt Vestanét.
De miként, miként nem, egyszer megsejtette,
Hogy ezen Brúderje csókjait ejtette
Gyenge orczájára, és hogy ölelgette,
Azt-is, hogy Zsuzsija, viszsza téríttette.
Fújt a’ Pap, mint a’ Borz, mérgébe reszketett,
De a’ Parochája leg-többet szenyvedett,
Mert ezt vonta rászta, hajat róla tépett,
Már mind a’ kettőre azólta leskedett.
Egy dél után mondá a’ Pap: kedvem vagyon
Sétálni, mert úgy mond: a’ nap nem sütt nagyon,
Ha Zsuzsinak kedve nincs, ithon maradgyon,
A’ Tisztet mulassa, máriást jádtzodgyon.
El-méne, de hamar, megint viszsza tére,
Ajtót rájok nyitván, borzadt teste, ‘s vére,
Mivel őket ugyan olly játékba ére,
Mellybűl majd sógorság lehetne a’ bére.
De más nap hajnalkor, lovakat fogatott,
Minden bagázsiát kotsira rakatott,
Parochiájára Zsuzsival baktatott,
Többször így ne járjon, keménnyen hajtatott.
Kevés hetek múlva guta meg-ütötte,
Halál Paradicsom’ Kertyébe vezette,
De Zsuzsit nem hoszszas öszvegységbe tette,
Mivel őtt tsak hamar, egy Kováts el-vette.

Több illyen dolgokat akartam fel-tenni,
Orderem jött; azért el-kelletik menni,
A’ Regimentemnél sietve kell lenni,
Vers írás’ helyébe, tám kardot kell fenni.
Megadta a’ He-víz én egésségemet,
Sőtt egészlen meg-is tisztítá véremet,
Meg erősítette inamat eremet,
Endimio-is hágy aludni engemet.
Azért Neptúnusnak áldozatot tettem,
A’ He-víznek partyán óltárt építettem,
Mellyet virágokkal bőven meg-hintettem,
Egy néhanyszor körős körűl teményesztem.
A’ Szeredi Banda, hogy el-fogok menni,
Meg-halván, bánatba nem tudot mit tenni,
Bizonyossá kivánt a’ dologba lenni,
Futva jöve hozzám, tanuságot venni.
Szólt Ambrus; hát Uram! azs mit mi hallottunk,
Igazs-é? mind eten jó hogy meg nem haltunk;
Már az esünkbe-is, sint’ úgy tébolygottunk
Ide, hogy meg-tudgyuk, tsak azért futottunk.
Igazs-é? hogy azs Úr a’ hartsokba mégyen,
Ha ithon maradna, vólna azs nagy ségyen,
Császár parancsollya, hogy azs Úr ott légyen,
Meg-kell annak lenni, azs Úr, bár mit tégyen.
Úgy vagyon: sietve útam’ elő-venni
Kelletik, a’ Császár, mit kíván, azt tenni,
Azért fizet nékem, meg-kell annak lenni.
Hólnap korán postán el-is fogok menni.
Meg-vallom: e’ szómra könyveket hullattak,
Nem-is vólt rosz dolgok, míg velem mulattak,
Fejeket csóválták, kevessé halgattak,
De illy bútsúzásra végtére fakadtak.
Azs Úr Isten légyen, azs Úr’ erissége,
A’ mint a’ Kertvily húl, húllyon ellensige,
Ellensignek azs ő tizes dihessége,
Ne irje, sent Mihály ligyen segítsége.
Mint sövény: kerittsék azs Angyali karok,
Sent György, sent nagy Sándor leg-fibb Archangyalok,
Azs egisz sent sereg, a’ menybili tagok
Minden senték: binak, legyenek bár vakok.
Meg köszöntem az ő szép kivánásokat,
Nyujtottam kezekbe, Szuferendórokat,
De nem-is kémélték virratig húrokat,
Ők-is négy órakor követték úttyokat.
El-mentem itt fördő Urak’ szállására,
Vég bútsúmat vettem tőlök utóllyára,
Eztet el-végezvén fel-űltem postára,
Siettem, hogy érjek Marsnak piattzára.
-&-