1976

Június 27. A huszadik évforduló.

Húsz teljes év. Nagyjából-egészében nyomorult, közben - ki hinné - szinte csak úgy mutatóban egy-két fenséges héttel-hónappal, de azért leginkább rutinosan életkoptató napokkal. Csak most, amikor az évforduló alkalmából belegondol az ember, érzi amúgy igazából az esztendők múltát meg súlyát. Még az is lehet, hogy a benne élők közül jónéhány jótét lelek számára csaknem ugyanolyan végtelennek tűnő időszakot, mint ameddig az úgynevezett béke tartott, úgy tűnt, örökké, a két világháború közt. Az, amelyikbe a forintról a pengőre átváltás évében én is beleszülettem, legelső létmegnyilvánulásomként nekikeseredetten panaszolva a rám se hederítő világnak: nem elég, hogy magát a helyet, de még az időt is rosszul választottam meg. (Hejde: 'Minek jöttem erre a rossz világra...') Vagy, ha már így benne vagyunk: az én most mélázva 'megünnepelt' két évtizedem több mint a kétszerese a végetérhetetlen, önmagában is valósággal történelmi korszaknak, amelyben Rákosi ült a polcon. Akkor, kedves barátaim, amikor ő eltűnt onnan, én már 30 éves voltam, fikarcnyi tartalékot sem tartva meg magamnak, testestől-lelkestől-mindenestől szerelembe esett, lázas, némileg esztelen és e minőségében nem lefitymálandóan kótyagos ifjú, hátam mögött egy mesterien összekutyult, ha belegondolok, nem is igen találékonyan öngyilkos életúttal. Ma meg, no lám, most éppen úgy érzem, még csak 50 éves vagyok, új iskolapadból mint a csibe a tojásból éppenhogy kikelt nebuló, a kalapja mellé tűzhető felsőfokú diplomával, akinek a számára annak az életútnak az egésze, legalábbis innen visszanézve, mintha végletes kudarcra tájoltsága ellenére, eleve alternatívák keresésére diszponáltsága miatt is egyedinek, ha a párhuzamot igazából erőltetném, alighanem autentikusan annak tűnhetne. Mit mondok? Még hogy autentikusnak? Annak - nekem -, akiről maga George Orwell is megírta: "50 éves korában mindenki azt az arcot viseli, amelyet megérdemel." Úgy ám, ha sok mást nem, de legalább ezt az arcot meg a hozzá való jogot keserves munkával harcoltam ki magamnak.

Azt azért csak nem mondhatnám, hogy ebben teljesen biztos lennék. Abban viszont annál inkább, hogy húsz évvel ezelőtt még a kiskanállal belémtukmált, ilyenként is fatornyos fantáziával Budapestet, Magyarhont éltem meg, köszönöm kérdésüket, átkozott-bitangul, sőt érdemeim elismerése mellett is felmentetten-pocsékul; most meg, alighogy térültem-fordultam, miután váltig törtem okos fejemet, hol másutt, mint az Óperenciás tengeren is túl, az Egyesült Államokban találom magam, és itt keresek, benézve minden bokorba, minden zugba, a siker kecsegtető reményével családomnak talpalatnyi helyet a minden irányban képtelenül megnyújtott, hatalmasra nyitott égbolt alatt, meg mind meghittebben gyökértelen, ámde ilyneműségében is áhított stabilitást, remélhetőleg még egyszer, talán nem is oly sokára, valami otthonfélét. Az ég alatt háló szegénylegénység után netán még polgári jólétet is. Mert ugyebár az kell nekünk, bennünk is a magyarnak. És közben, ahogy a nyelvében megzavarodott itteni sokadik generációs német mondhatná, ki hitten volna, olyannyira, hogy időnként még mindig hüledezek - méghozzá Amerikában, meg olykor-olykor, fickós hangulatban még Világban is gondolkodva, amitől mind radikálisabban változó perspektívám engem magamat is időnként kissé szédülőssé tenne. Hiszen ez itt körülöttem már elvitathatatlanul nem azonos sem a minden idegszálammal átélt, megmagyarázhatatlanul bár, de valahogy mégis sajátomnak érzett, múltat-jelent sekélyes bájával oly sikeresen reprezentáló Csajágaröcsögével, még kevésbé ott fenn, az örömről a völgyekre és azokban az alant izgő-mozgó jelentéktelenekre, köztük talán még a rám is letekintő Krasznahorka büszke várával sem. Avval, amelyet most már valahára is aligha látok meg. Talán csak ha újra elolvasnám mesemondó Jókaitól A lőcsei fehér asszonyt. Arról a nőről, aki sokirányú elkötelezettségével is hű de sokkal rosszabbnak játszotta meg magát, mint amilyen valójában volt - meredeken ellentétben lehetséges mai megvalósulásának az átlagformájával. (Valóban?)

De hogy eredeti, akkor még mindkét fő ágában magasztosnak ítélt témánknál maradjunk, annál a tíz évnél szorgalmasabban, mint a tenger a kavicsot, sima felszínűre csiszolónak tűnik az az idő is, amely '56 külső-belső történéseinek, az azok kiváltotta, akkor hol mázsás súlyú gondolatoknak meg élményeknek, hol pehelykönnyű frivolitásoknak a magnetofonba mondása óta telt el. Bizonyára azért, mert ez az évtized, kinek hogyan, kilátástalanságában vagy lázaktól fogvacogtatóan, de eseményekben azért igen gazdag volt. Olyan új dolgokban a nap alatt, amelyekben maguknak a történéseknek a sűrűjében közel sem bizonyult egyszerűnek valamennyire is kiismerni magunkat. Mintha a világ ugyan huncutul ravaszkodva, hol kacéran sokat sejtetni engedő pózokban, hol meg sebtiben nekirugaszkodva, magát már nem is kéretve, habozást, kételyt, de főleg esztétikai érzéket a sutba vágva tartana főpróbákat ahhoz, hogy majd hirtelen begyorsulva hozzon létre látványos bemutatókon a közízlés frenetikus változását tükröző, mindent egybemosó, de kötelező erővel csakis egy irányba, lefelé mutató, új divatot - a legkevésbé sem a két ujjal átfogható bokától úgy a megriszálandó csípőig felvágott aljú, hosszú szoknyában, még kevésbé csakis a nyam-nyam ihletésű orr- és szemöldök- és köldök- és clitoris- meg nyelvkarikákban, tetoválásokban, piros-zöld-hupikék hajakban és ezekhez illően egy mindent átfogó, általános leépülésben. Punkban, punkosdiban. Megfeneklettségben. Feldobó, lesújtó, összhatásában szorgalmasan elhülyítő pirulákkal. A lelki purgálás utáni kiürülésben, indulófélben az ember alatti régiók meghódítása felé.

A késői hatvanas - korai hetvenes éveket joggal lehetne úgy jellemezni, mint egyikét azoknak a magamutogatóan szemérmetlen, rusnya testeket lemeztelenítő, koszban panírozott combokat szanaszét hányó, rikítón ordenáré évtizedeknek, amelyekben csakis a káromlandó előzményekkel drasztikusan szakítót, az ezúttal állítólag legeslegújabbat tekintették a legfontosabbnak. Az olyasmit, ami írmagot sem hagy maga után. Amikor általában megfontoltságra hajlamos emberek, akik azelőtt az elővigyázatosság erényét vélték értékelhetni, sőt dicsőíteni - és mellesleg ennek meg a felelősségteljes magatartásnak a gyakorlásához is tértek vissza, amikor úgy érezték, eljött annak újra az ideje -, addig is hosszú évek során át merő gusztustalanságokban, a Woodstockok masszív sár-húgy-szar-ondótömegében, a nagy, közös kaszmatyban mártóztatták volna meg egyébként is kétes tisztaságúvá érettetett és úgy egymásba illesztett testüket-lelküket. A történelemben mintha bizonyos rendszerességgel térnének vissza az ilyen, ha nem magától, hát kábítószertől révült, amennyire kötelező, annyira bamba, rútul pattanásos kamaszkorszakok. Köztük olyanok is, amelyekben végleg, akár hosszú életekre is meg lehet rekedni. Már csak ezért sem véletlen, hogy a magukra valamit adó történészek közül a bölcsebbek aligha viszik túlzásba a kor megmagyarázására, akárcsak megmérésére irányuló serénykedést. Mindössze némileg csüggedt lemondással állapítják meg: igen, bizony megtörtént, letudtunk megint egy ilyen robbanásokkal kísért, átmeneti korszakot, igen, persze hogy itt-ott némi jót, módosítottan később is felhasználhatót hengergetve magával, de nem, sajnos nem a legártalmatlanabb következményeket, ezek között egy kiégett, mindent kipróbált és semmit sem értő nemzedéket hurcolva maga után. Főleg ami ez utóbbiakat illeti: ilyeneknek bizonyultak azok a híres-nevezetes hatvanas - korai hetvenes évek. A hippikorszak. A nesze semmi, fogd meg jól évtizede. Éppen csak hogy a vadonatúj formák közt lekopírozva például a gimnázium első osztályában tanultakat, a római őstörténelemben a Városból, Rómából, értsd magából a társadalomból, annak kötöttségeiből a Mons Sacrára, a Szent Hegyre kivonulás megint csak újabb, ifjan tüzes, hát persze hogy részegítő, olyanként aztán vért forraló forradalmat. A biztonság kedvéért azért azt még megtoldva az egyenes és a görbe helyett az új fő iránnyal: a hátulról mellbe variációjával. Még a látványos mindent-leértékelés nem is vitás, időnként kétségkívül jópofa, a persze hogy közel sem a tartós széthullás felé haladtában még a polgárpocakot is egyszer-egyszer jó ízűen megrezegtető egyéb nekilódulásaival.

Amelyekből, máshonnan nézve, közelről szemlélve - mint feleségem mondta a napokban -, úgy is tűnhetett, hogy a világ - várandós. Persze nem egészen úgy, mint ahogy ő is volt mindezt megelőzően, ráadásul kétszer is. A Világ viszont sajátos, némileg rendellenes terhességi tünetek kíséretében tette ezt; olyanokkal, mint a '67-es, a hatnapos háború, majd annak a '73-as, hajmeresztő Jom Kipur-i utórezgése; vagy a korhadó kommunizmus megújítására irányuló kísérletek, köztük a magasztos '68-as prágai tavasz, hogy aztán azt terelje vissza látszólag meg sem történtként az oly jól ismert trükkökkel a még annál is jobban ismert mocsárba Csehszlovákia szovjet legázolása - az első időben, no lám csak, dörzsölgettük hitetlenkedő szemeinket, ki másoknak a félelmes, a duzzadó erőt és az éji homályban régi dicsőséget sejtető hősi marsolásával, mint a 12 évvel azelőtt még a szétesése közben is a megújulás zászlaját fennen lobogtató, azóta viszont kádárilag debilre és mint ilyen, felmentést érdemlően konszolidált, korlátlan mennyiségű gulyást evő magyaroknak! Az impozánsan impotens magyar hadsereg - nyilván az én nagybajuszos, mosolygós Margit hídi főhadnagyommal (azóta már legalább őrnagyként) - úgy is, mint maga előtt minden ellenállást elsöprő, idegen megszálló erő! Hogy hol? Hát hol másutt, mint Szlovákia magyarlakta területein! Hogy aztán alig néhány nap múltán, elképedten döbbenve meg a rá fröcskölő gyűlölettől - a magyar lakosság részéről is, az ám -, parázna gyalázatossága miatt szégyenkezve, behúzott farokkal kelljen az éjszaka leple meg a kertek alatt hazasompolyognia.

De hát '68 volt a párizsi diákfelkelés, az anarchista nagyromantika éve, akkor robbant Amerika képébe Chicagóban a vietnami háború szinte megrendelésre kapóra jött ürügyén az 'új baloldal', az egyetemek világszerte hallható felhördülésével. Az azóta már az újmódi falvédőkre is felkerült, villámsebesen nosztalgikussá vénült bölcsességekkel, hogy azt mondja: Make love, not war! (Vajon miért a földrész legtaszítóbb némberei hörögték ezt bele a borzongva húzódzkodó férfinem képébe!?) Hogy háborúskodás helyett is: szerelmeskedj! Mindig, mindenütt és mindenhogy. Ahol éred. Mindegy, hogy kivel. Már bocsánatot kérek, de a II. világháború alatt a háború, az élet devalválódása meg a szerelmeskedés gyakorlata nemcsak kiválóan megfért egymás mellett, ezzel szemben viszont soha nem látott módon talán éppen a légoltalmi pincékben vált valóságos érd-ahol-éred orgiává. A mesékből kivehetően csak ki kellett nyújtani látó kezedet és az azonnali megsemmisülés vaksötétjében abba máris beleakadt egy tollászkodó, mindenre elszánt nemiszerv. Meg bocsánatot kérek azért is, mert nem értem: ki lenne képes az ilyesfajta prioritásokkal megkísérelni vitába szállni? Talán csak az, aki hajlandó lenne az agorára kiállni és onnan kiáltani a megkergült világ képébe: Ne ilyen olcsó közhelyekkel, de ha akadna valami ilyesmi is a kelléktárban, gondolatokkal próbáljatok, ti deákok, valami értelmeset mondani! Ha már másképp nem, hát akkor mondjuk úgy, mint Párizsban a matricával házfalakra mázolt, a maga újszerűségével szívet-lelket felvidító, tündéri jelszó: "Paella pour president!" Mármint hogy a fölöttébb vonzó nevű, akkor még alig ismert, a bennszülöttek számára a 'vendégmunkások' népszerűsítette spanyol ételt kellene furfangos módon - mi mássá, mint jobb megoldás híján francia elnökké választani! Valahogy így, ti polgárt pukkasztó tréfákra puskaporotokat ellövő kipukkantak! Hiszen adjatok magatoknak tíz-húsz évet - és ti lesztek a legpéldásabban pukkasztandó polgárok maguk!

A Szovjetunió a kukorékoló hruscsovi kalandorkodások, az erejét messze túlbecsülő kubai rakétapöffeszkedés, a lehúzott cipővel végrehajtott, kábítóan kapcaillatú ENSZ-asztalverések állítólag, talán, de be nem bizonyíthatóan, ott valahol Krasznojarszk külvárosainak a tájékán még némi sikert aratóan is értékelt fenegyerekeskedés, Kína-politikája látványos stratégiai kudarca meg a fél szívvel kitervelt és még annál is kevesebbel átültetni megkísérelt reformkísérlet-utánérzések elhalása, a leszolgált Hruscsov különösebb feltűnést nem is keltő kirúgása után beevezett a látszólag jaj-de-stabil nyugalom állapotába, a rezzenéstelen felszínű, de annál penetránsabb brezsnyevi rothadás állóvizeire, azon is a szocializmus mind több vizet felvevő, csobbanva elnehezedő csónakján a mind tátongóbb lyukak tapasztgatási kísérleteihez - a mind gyorsabb hanyatlás korszakába. Tette pedig ezt még akkor is, ha - jó, ne kívánjunk túl sokat - nem szükségszerűen a közelgő véget, de még csak az ahhoz lassan, de biztosan közeledést a Nyugaton majdnem hogy senki nem vette, mert hogy persze oly igen 'progresszív' beállítottságával nem is akarta észrevenni. Mert azért a bolsevikoktól csak megtanulta a beléje szajkózott képletet: Vagy mi, vagy a fasiszták! Tertium non datur! Már azért sem, mert az emberi szem nem láthatja meg azt, aminek a létét az ahhoz tartozó agyával még feltételezni sem képes. Sőt... Pedig a nép egyszerű, ámde becsületes gyermekei már teli torokkal közölték egész Kelet-Európában a világgal: ma a Szovjetunió a földteke egyetlen olyan országa, amelyet ellenséges kommunista államok vesznek körül! Nixon ennek szellemében ugyan nyitott Kína felé, de azért csak kirúgták. Amerika, otthon verve meg önmagát, visszavonult Vietnamból - és a volt Indokína nemsokára a megjósolt kártyavárként omlott össze. Nem, nem a vietkongtól, mert az amerikai sajtóban világraszóló győzelemnek meghamisított hírhedt Tet-offenzívával az aztán elvéreztette önmagát - hanem az észak-vietnami hadsereg válasz nélkül maradt csapásai alatt.

Mennyi minden más is történt - bölcsőjében készült elnézően megmosolygott csodagyerekeskedésére az új bébi-Heraklész, a tegnap még modern termelési módszereket messze maga mögött, a porban hagyó, nagyrészt az űrprogramokból meg melléktermékeikből kifejlődött új tudományos bűvölet, maga a high-tech, amely az emberek furcsaságok felé forduló létét kezdte előbb csak cicáskodó-játékos kedvvel itt-ott átírdogálni, hogy azután még elképesztőbben gyorsan, történelmi korszakváltásokhoz cseppet sem illően futó pillanatok alatt kihatásaiban helyenként felismerhetetlenné rajzolja át a világ technikai, tudományos, egészségügyi, szellemi, sőt, akár, igen bizony, politikai térképét is.

Maga Magyarország a fogjuk-meg-és-vigyétek nekilódulások valahogy mégis gyűszű-felvevőképességűvé sikeredett, többnyire akkor is csak látszat-mozgásaival, előre-hátratottyanásaival megérkezett az átszellemült dagonyázás sertésábrázatával jelzett korszakába, a nagy államférfiről elnevezett kádárizmus középső, a Nyugaton oly vaksin hunyorgó ostobasággal lelkesen félreértett, a jövőben csakis a jelen meghosszabbítását elképzelni képesek által félremagyarázott, ezért aztán kis idő múlva már falkában csaholva ünnepelt, elképesztő eredetiséggel 'gulyáskommunizmus'-nak becézett időszakba, a hajdani proletárdiktatúrának a jaj de nagyon merész legújabb kiadásával, amelyben a mindinkább ellustult uralkodó párt tölti be egyben az ellenzék funkcióit is, az 'aki nincs ellenünk, velünk van' cégérű, naiv polgárt a virtuális zsebénél megfogó és prostituáló jelszavával, az egyet ütünk jobbra, de gyorsan egyet, hűtlen babám, balra is ósdi sasszézásaival, az ország fizikai-lelki korrumpálásával, balkanizálásával. A munkásosztály mind több térre kiterjedő erkölcsi szétverésével, amelytől olyan lett, mint a mondabeli ember - nincs neki szegénynek már hova mennie, de azért, hogy oda eljusson, ahhoz legalább egy teljes napra, ha nem éppen többre lenne szüksége. Hogy mi volt mindezzel meg oly sok más harci trükkel a fő cél? Az, hogy a lakosságot apolitikusan szendergő apátiába ringassák - és tegyék legalább ezt az egyet teljes, sőt átütő sikerrel abban a ködevő világban. Hogy mi lesz, ha ez majd elmúlik? Utánunk a vízözön. A teljesítmények sorolásánál persze hogy nem feledkezhetünk meg a szégyen világcsúcsainak a felállításáról, az öngyilkosságok, az alkoholizmus, a népességcsökkenés mutatóival. Csakúgy, mint az egy főre eső besúgás-produkció titkos, ámde felülmúlhatatlanul magas szinten tartásáról sem.

Ebben az áporodott pocsolyában - amelyben azért csak ott tanyáztak, álnok fadaraboknak álcázottan éppen hogy a víz felszíne alatt, áldozataikra várva a krokodilok - éreztem én a világot körülöttem meg abban persze jómagamat is oly tökéletesen idegennek - mintha csak ostoba tévedésből, jóvá többé nem tehető félreértésből pottyantam volna pont ide -, hogy már puszta önvédelemből is belső emigrációba szorultam, ki egészen a végekre. Vagy inkább dacosan vonultam volna oda? Ó, félre a komolytalankodással, menekültem én bizony! Kúsztam a bokrok, aztán meg a láthatatlan drótakadályok nagyon is láthatóan sűrű és érezhetően sebző tüskéi alatt! Csusszantottam, zötyköltem magam, ki, még kijjebb, el, el innen, oda a szélekre! Hiszen minden múló nappal inkább vált számomra világosabbá: egész lényemben menthetetlenül degenerálódok, pumpálom föl magam keserűséggel meg gyűlölködéssel, amely aztán mint a sav marja szét egyébként, úgy eredetileg, nagylelkűséggel meg jóindulattal való feltöltöttségemet. Belekerültem majdnem pontosan abba az állapotba, amit október 25-i életprogramom értelmében elsőrendű kötelességem lett volna mindenáron elkerülni.

De ha már egyszer, mint egy millió kézen átment, gyűrött bankjegyet, kivontam magam a forgalomból, akkor, amennyire csak lehetett, ott a suttyban, a sajátomban, megpróbáltam amúgy komfortosan be is rendezkedni magunknak. Már amennyire lehetett. Dolgoztam, változatlanul szerkesztőként, a Corvinában, tettem ott, néha, értelmesnek tűnő dolgokat, kerestem még pénzt, maszek munkával. Aztán ahogy nőttek-cseperedtek a kicsik, óvodára érve, kiszabadult a lakásból első munkahelyére egyébként lassan klausztrofóbiássá váló feleségem is. Nekem meg többé már nem kellett holmi deklasszálódott korrigálással meg szakmai fordítással keresni a különpénzt, mert a világ úgy kinyílt, de úgy ám, mint a tubarózsa, olyan tágassá vált, hogy most már szabad volt nekem is - nekem is! - szépirodalmat fordítani! A saját hazámban! És a lassan már elfelejtett saját nevem alatt! Meg szabad lett olykor-olykor csak úgy publikálni is, teszem azt a Nagyvilágban. Az ám, hazám! Sőt, most már odáig fajultak a dolgok, hogy akár egy Holló Tamás is elmehetett az Irodalmi Alap badacsonyi alkotóházába 'alkotni', meg minden évben a fél világ kényeztető szeretetében lubickoló, tökéletesen gyönyörűséges kicsik valahogy csak elviselendő hozzátartozóiként, a mindegyre kiteljesedettebben szépséges feleséggel valahová, ha másra nem jutott, hát legalább egy tenyérnyi odúba a Balatonhoz, arra az obligát, egy teljes évre szóló kilazításra hivatott, két hetes nyaralásra.

Igenám, csak azért közben a miazmás levegőben egyes barátságok mintha már pállottak volna; az ország és benne egyre inkább mindenki valamilyen titkosan előírt modell szerint zárult be, sorvadt, töpörödött. Igaz, mind többen utazhattak; ingyen, ha volt jó kapcsolatuk, beosztásuk; valutáért, ha volt sok, akár csak valamennyi pénzük; mehettek külföldre, akár magát IBUSZ-világot is látni. Érdekes, amíg valami olyasmi volt, aminek semmi, de semmi köze sincsen a valósághoz, úgy tűnt, senkinek nem is hiányzott az utazás. Külföld: hol van az? Eszik-e azt vagy isszák? És vajon ki akarna oda menni, ha nem hallanák, hogy egyáltalán létezik? Kvanta koszta jedem bovli? - kérdezte maradék, állítólag egykor létezett gátlásait bármilyen igazi akcióra készen levetkőzve a derűs és mert aligha vásárló, csak amolyan belevaló nőszemélynek a feltétlenül magabiztos érdeklődésével Olaszhonban, első nyugati útján egy külkeresfeleség-ismerősöm a nem is kevéssé elképedt, de a többnyelvűen zagyva halandzsát azért mégiscsak kapásból megértő kereskedőtől. A krákogva-harákolva akadozó szerkezet biztosítószelepei elismerésre méltóan működtek - én meg napról napra betegebb lettem az undortól, a jedem bovlitól. Sokszor bizony éppenséggel nem csak képzelt, de fizikailag is beteg. Fájdalmakkal, gyógyszerekkel, orvosokkal, kórházakkal. Meg orvul lerohanó halálfélelem-rohamokkal.

A gyerekek nagy hacacáréval megünnepelt születésnapjain a megjelenő rokonság lassan, de biztosan fogyott. 1970 decemberében azután rövid szenvedés után elhunyt apám - lábaiban leállt a vérkeringés. Nekem jutott osztályrészemül, hogy bevigyem a kórházba, nem, nem a páni rémületbe esett nővéreimnek, hanem persze hogy nekem kellett pár nap múlva kimondanom a morfin-ítéletet, közvetlenül a szepszis beállta előtt. És én fogtam, szorosan, a kezét. 82 éves volt szegény. Soha nem ismertem hozzá hasonlíthatóan remek embert, aki végiggürcölte egész életét - már amikor éppen nem harcolt hazáért-királyért -, és ezért hálából hazája-népe, még egy nyomorult kis nyugdíjat is beleértve, mindent elvett tőle. Igaz, valamit azért mégiscsak kivéve. Halála után zakója bélésébe varrva egy százforintos - csaknem értéktelen - bankjegyet találtunk, amellyel apám az éhenhalás veszélyétől kívánta volna magát megvédeni.

Szívével súlyos állapotban került ugyanakkor kórházba apám sógora, Sanyi nagybátyám, Jánosnak tehát Párizsból ugyancsak sietnie kellett haza, ha még látni akarta. Alighogy megjött, apja meghalt. Unokaöcsém egy ideig itt maradt megosztani a gyászt anyjával, de azért csak talált módot rá, hogy gyakran jöjjön át hozzánk is. Azelőtt a családi kapcsolatok ápolása helyett inkább egy alkalmi légyottokra kérte kölcsön a lakást, tekintettel a csaknem logikusan sikertelen, feldolgozhatatlan katasztrófákként megélt reminiszcencia-kísérletekre Annácskájával - az én 'kéglim' azonban nem hozott szégyent még a haszonbérlőre sem, hiszen János büszke utalásai szerint végül is teljesítette a hozzá fűzött reményeket. A kéglinyújtáson kívül nekem szerencsére más feladatom a kezdeti párizsi levelezési akcióban továbbított, olcsó tanácsosztási időszakokon Annácskát illetően többé már nem is volt, megúsztam úgy, hogy az ilyen ügyekben gyakran emlegetett gyertyát sem kellett tartanom. Ennek ellenére is most, ha János eljött hozzánk, szokatlan módon vagy minden második nap, már úgy értem, minket látni, ottlétekor valahogy megváltozott körülötte a légkör. Én már egy ideje mintha éreztem volna, hogy a közös emlékek felkérődzése helyett nagyon szeretne elmondani nekem valami olyasmit, ami nyilván jó ideje nyomja a begyét, éppen csak hogy a cselekvés előtt keményen küszködnie kell magával, ha más miatt nem, hát azért, mert nemigen tudja, hogyan is fogjon hozzá. Úgy látszik, unokaöcsémnek erre a kommunikációs vergődésére végül is mi más, mint az elmúlás hozta meg a megoldást, lévén a dramaturgiai kibomlásokban biztos kezű halálnak egyébként is régi szép szokása kibogozhatatlannak tűnő problémákat a csomót átvágó nemes egyszerűséggel oldani meg. Már persze azzal, hogy azokat más dimenzióba helyezi át.

János tehát kezdett megnyílni, beszélni nekünk olyan hétpecsétes titkokról, végletekig leegyszerűsített családszociológiai értekezések keretében, amelyek gyakori megtárgyalásának odahaza ugyan ő már a kezdetek kezdete óta volt szem- és fültanúja, de míg mindkettőnk apja élt, úgy érezte, nem engedheti meg magának e témák kiteregetését. Másoknak persze hogy nem; én nyilván megértem, hogy velem sem tehetett kivételt. Választása sem igen volt, ha csak nem akart volna saját szüleivel nyílt konfliktusba keveredni. Márpedig az én kedvenc unokaöcsém alapjában jó fiú volt, éppen ezért őt olyan emberként könyveltem el, aki szándékosan senkinek nem okozott volna bajt, fájdalmat. Most viszont, a gyors egymásutánban történtek nyomán, a gyászban is megkönnyebbülésére végre legalább velem nem kellett többé bújócskát játszania.

János meséiből tudtam meg például - miközben megjátszotta magát, hogy ő most csak egy kötetlen, a szokottnál szókimondóbb csevegést folytat -, hogy Sanyi igen sokat beszélt otthon anyámról, tehát legidősebb nővéréről, aki nagyanyám halála után amolyan második anyjává vált, és a mesék előadása során mindig, mintha nadrágja a vasalásnál nem is kissé odaégett volna, csak úgy füstölt a rosszindulattól, őrá még sokkal inkább, mint a többi testvérre.

Ő, az odadugott pénzek beinkasszálója, azután már csak a gyakran segítettje, reszketve és ettől kéjesen borzongva irigyelt mindenkit. Nem torpant meg azonban ennél - szorgos munkával, bízvást mondhatom, hiszen passzív létének nem jött az könnyen, de roppant erőfeszítéssel tanult meg egész lelkével gyűlölni is. Megalázhatta őt az, hogy az állandó jellegen kívül is oly sokszor szorult az egyébként is összetartó testvérekre, és hogy azok szó nélkül adtak, amikor csak tudtak? Közülük egyesek még akkor is, amikor nem tudtak? És megtanult, legalábbis titokban, jó alaposan beléjük taposni, hogy ne érezze magát annyira elviselhetetlenül kiszolgáltatottnak, megalázottnak? Hogy azután a család gyűlöletét kiterjessze - már későbbi, neofita 'bolsevik' korszakában, és, mint tudjuk, azokon a tájakon közel sem egyedül - a zsidók, a zsidóság egészének a gyűlöletére? Márpedig mi lehetett volna számára is a zsidóság adekvátabb megtestesítője a negyvenes évek vége után, mint természetesen az ősi-új zsidó állam, Izrael? Így lett azután belőle, számomra az egykori gyatra fényképek tanúsága szerint tizenéves korában a rá valamelyest hasonlító, a tiszaeszlári hírnevű Scharf Móric hitvány példájából, a Móricka-viccek vélhető ihletőjéből, oly sok más előd között az öngyűlölő zsidó szépen kifejlett, antiszemita prototípusa. Aki lankadatlan szorgalommal figyelt, éber szemét rajta tartotta mindenen, amit csak rossznak lehetett tekinteni, hogy aztán törvénykezhessen, két kézzel oszthasson ki ótestamentumi ítéleteket. De mert a zsidó erkölcsök rettenthetetlenül antiszemita őre gyáva fráter volt, nem mondott senkinek semmit a szemébe, mindebből senkivel nem is éreztetett semmit, kizárólag otthon, a négy fal oltalmában élte ki lázadó szavakkal annak a gyűlöletnek a személyes indulatait, amelynek a parazsát úgy táplálta, istápolta, mint a mérsékelt zónában alig-alig fellelhető, a tikkadt mesék rejtélyes éjszakai birodalmáról híreket hozó, egzotikus trópusi virágot.

Az előtörténet, avagy változatok egy témára

Az áttételesen bár, de mégis a szégyenérzettel megpakolt János, aki végre beszélhetett a régóta belérekedt dolgokról, méghozzá anélkül, hogy döntenie kellett volna: elhitte-e valaha is a mondottakat vagy sem, a sokéves kényszerhallgatás után most aztán vödörrel öntötte szobánk fényesre felkent-csiszolt parkettjára a moslékot. Látszott rajta: nem adná egy vak lóért, hogy a titkoktól végre megszabadulhasson. Ezért aztán, most már csakis pillanatnyi megtorpanások beiktatásával, pontosan ezt is tette. Hogy például apja kinyilvánította: Ki kötött a családban érdekházasságot? Na mit gondolsz, nem fogod kitalálni, kinek az új, fiatal és oly olvadóan szerelmes, de azért csak kacér feleségét láttam a napokban egy eszpresszóban, olyan önfeledten flörtölve, hogy engem, közvetlenül ott, a pisze orra előtt, a szomszéd asztalnál még csak észre se vett? Ki követett el ismételten nyilvánvaló és nem mondhatnám, hogy éppenséggel bagatell bűncselekményeket? Mikor és milyeneket? Hogy lehet, hogy soha nem bukott le? Ki kivel és mikor, miért csalta meg azt, hogyan derült ez ki, milyen istentelen gyűlölködés, falrengető botrány kerekedett belőle, aztán, hosszas közvetítési kísérletek után, hogyan kenték mégis el az egész hóbelevancot? Hogyan loholt a szexuálisan kontrolltalan, önmagát fékezni képtelen unokatestvér - apám mondott is erre egy betegségnevet, de azt én már régen és alighanem mindörökre el is felejtettem - az utcán vadidegen nők után, legalább egy ízben egy éppen arra járó közös ismerős szerint még egy jókora pofont is leakasztva pimaszkodása jutalmaként? Ki volt zabigyerek a családban, és aki az volt, az kinek volt a zabigyereke? Ki volt a kakukk-fióka? Melyik idióta nem tudta, és aki tudta, az mikor és hogyan tudta meg? Kiről nem lehet józan ésszel még csak feltételezni sem, hogy ne tudta volna? - János mindezenközben egy gondterhelt ember benyomását keltve sétált föl-alá a szobában kétszemélyes hallgatósága előtt, megállt, szakavatott bibliofilként könyveket nézegetett a polcokon, találomra levett egyet-egyet, mintha közelebbről is meg akarná nézni. Felkészülése ellenére is égető zavarát azzal igyekezett leplezni, hogy úgy téblábolt, mint egy maga körül keringő tojógalamb.

Te is köztük voltál persze - talált el végül engem is a nehéz kő. Százszor, ezerszer hallottam: az ki van zárva, hogy Tamás ne tudná - mondta apám hallgatóságának, a neki soha ellent nem mondó anyámnak, aki azonban meg sem próbálta volna visszafogni a borzongtató, nekem úgy tűnt, a kéjes gyönyörtől meg a hozzá gondolt magasabbrendűségétől minden fejtágító alkalmából szinte felmagasztosult apámat. Pedig nem hiszem, hogy téged gyűlölt volna, legalábbis nem jobban, mint bárki mást a családban. De anyádat! Tudom, véletlenül került a tudomásomra, hogy anyád, mikor pedig ti is nagy bajban voltatok, titokban, apád tudta nélkül akkor is dugott pénzt apámnak. (Ugyan már, az én apám persze hogy tudta, de anyám kedvéért megjátszotta, hogy nem tud róla. Nem is egyszer.) Nyomott oda legalábbis valamit. Erre lett volna fizetség ez a betokosodott, majd annál nagyobb nyomással kifröcskölő gyűlölet? Hiszen Tominak csak a tükörbe kell néznie, a fizimiskájára! Ott van, letörölhetetlenül rá van írva! - volt apám sztereotip szövege, engem újra és újra elkábítva az érthetetlen 'fizimiska' szóval. Ha jól emlékszem, neked nem is igen lehetett arcod, csak 'fizimiskád'. Jóapám példája egyébként kicsi korom óta tanított mélyen átélt kéjenckedésével engem arra, hogy egyesek számára nincsen nagyobb gyönyör, mint - a káröröm. A Schadenfreude. Már miért ne mondanám most ki, lévén egyébként is talán az egyetlen német szó, amit ismerek - na és persze azt is hol máshol, mint pont Párizsban tanultam meg - közölte néma hallgatóságával, azok számára is a fogsormutogató mosolynak ezúttal a zavart változatával János. Hogy itt aztán, megint csak elbizonytalanodva, kis szünetet tartson. Nem, közel sem a hatás növelése céljából.

A szakramentum szakadt rám. A megvetést úgy kergette el János szavainak a puha pörölycsapásai alatt a hideglelősen érzett undor, hogy halálos kéjjel vártam a folytatást. Kimondja-e most majd a nevet is? Mit számít, hiszen én úgyis tudom! Mint ahogy felfoghatatlan módon valahogy mindig nem-tudva, de tudtam. Honnan máshonnan is származhat az az immáron évek óta időnként a feleségem elé tálalt mondásom: Belenézek reggel a tükörbe és nem értem, ki az az ideges ügyvéd, aki onnan mered vissza rám!? Aztán János, éppen csak egy árnyalatnyi habozás után, ki is mondta annak, persze hogy annak az ügyvédnek a nevét!

Én, mint mondottam, tudtam, na és abban a pillanatban, ahogy kibökte, azt is tudtam, hogy - igaz! 1971 januárja volt - 45 éves koromban, vagy húsz nappal apám halála után történt mindez. János látta, milyen volt a hatás, és nem győzött bocsánatot kérni. Andrea, aki akkor már egy ideje foghatta a kezemet, később azt mondta, hogy János biztos falfehér arcomtól rémült meg annyira. Én nyugtatgattam a hírhozót: ne mentegetőzzön, jól tette, hogy elmondta. Ezt nyilván ő is tudja, mint ahogy azelőtt azt is jól értette meg, hogy a közlésnek még nem jött el az ideje. Bármi legyen is az igazság, az én életemnek az a törvénye, hogy tudnom kell róla. Dehogy haragszom rá, csak el vagyok kábulva - és ugye megérti, hogy ezt most magammal kell elintéznem?

Megértette. Én, aki Andris jellemzése szerint feltűnően hasonlítottam egy kifacsart citromhoz, vagy egy hétig éltem az abszurd sehollétben. Egy ízben anyám iránti keserűségemben Andrisnak Orwellt is idéztem, aki szerint: "A szenteket bűnösöknek kell nyilvánítani mindaddig, amíg ártatlanságuk nincs bizonyítva." Aztán bődületesen elszégyelltem magam; alighanem ez volt az első és egyben az utolsó eset, hogy anyámról rosszat mondtam vagy akár csak gondoltam volna.

Egyébként persze hogy ismertem, valahonnan az idők kezdetétől, kisgyerek korom óta ismertem, és ha egyáltalán éreztem iránta valamit, nem túlságosan kedvelhettem az ideges arcú ügyvédet, viszont annál inkább adottnak vettem a létezését. Pedig néhányszor édes kettesben még bélyeget is cseréltünk, úgy 9-10 éves koromban. Ő ugyanis az égvilágon mindent, de a szó szoros értelmében mindent gyűjtött, és ebbéli tevékenységeiben bárkit, ha úgy jött ki a lépés, még egy kisgyereket is a partnerévé fogadhatott. Nem emlékszem rá, hogy valaha is láttam volna őt minálunk. Sőt, biztos vagyok benne, hogy nem is láthattam, mert hogy ő ott soha nem fordult elő. Már úgy értem... Nicsak, erre még sosem gondoltam. Én viszont voltam nála egy párszor. Akkora könyvtára volt, amekkorát én lakásban még soha nem láttam, monogramos, címeres, egyforma bőrkötésbe borított könyvek százaival a teljes szobát megtöltő, üveges-záras, faragott-fényezett, sötétbarna könyvszekrényekben. Teljes Jókaik, Mikszáthok. Meg Dumas fils. Külön helyen párjukat ritkító első kiadások. Nem tudom, miért, de ma visszanézve az az érzésem, hogy mindez amolyan státuszdíszlet volt, hogy ő maga jó esetben is csak ritkán olvasott? Az embereknek ahhoz a fajtájához tartozhatott, akik sokat adnak mások véleményére, az ahhoz nyilván nélkülözhetetlennek vélt látszatra. Hogy aztán a látszat mögött ők maguk hol is helyezkednének el, az lenne csak a kérdések kérdése. Egyébként is, amint azt egy bibliofil barátom később kifejtette, a könyvgyűjtőknek talán a többsége esett a kezdetekben szerelembe egy-egy könyvnek magával a fizikai létével, nem pedig annak a tartalmával. Nemigen szokta ő szükségét érezni annak, hogy a megbonthatatlan rendbe rakott és úgy tartott példányok közül eggyel kivételt tegyen és el is olvassa. Nem, ilyesmi nemigen tartozhatott a logikus cselekedetek magukkijelölte birodalmába.

Egyszer, már valamivel nagyobb koromban, mikor egy ujjal dalokat pötyögtettem zongoráján, adott nekem egy kottát saját dalszerzeményével. Valami olyasmi maradt róla bennem, hogy sületlen semmiség volt, a szövege főleg 'magácská'-ról meg 'pá'-ról szólt, meg, ha jól emlékszem, valami ilyesmiről: 'sokat ígér a kelleme'. Negédes - ez az első és körülbelül az utolsó szó is, ami amatőrködéséről eszembe jut. A dallamból is fülembe ragadt valami - bizony az is lapos, sehonnan, de ugyanakkor valahogy mindenünnen ismerős, vékonyan csordogáló melódia volt. Ő viszont úgy játszotta el nekem, egy ki tudja milyen nagyszabású műhöz illően felvezetett akkordsorozattal, mély átérzéssel, hogy kákabélűen vékony, viszont annál feltűnőbben csupa csont testéből merészen feszült ki duzzadó kebele... Duzzadhatott az egyébként is, hiszen ha nem is széleskörű, de nyilván jól menő, ha az akkori körülményekhez mérten nem éppen exkluzív praxisa lehetett - már nagy, legalábbis nekem úgy tűnt, fényűzően berendezett lakásából, gondos öltözködéséből, az egész környezetből, meg, ha már éppen itt tartottunk, a saját mű saját kiadásából utólag erre következtetnék.

Azután, a háború táján, előtte-utána ugyancsak sokáig nem láttam, vagy ha igen, megfeledkeztem róla; fogalmam sincs például arról, hogyan vészelte azt át, volt-e munkaszolgálatos, sőt azt sem tudom, hogy később, a nagyszabású változások idején hogyan kellett feladnia magánpraxisát és bemennie egy munkaközösségbe. Mindenesetre számomra nem vált emlékezetes módon láthatóvá úgy körülbelül első, még megegyezéses alapon lebonyolított válásomig, amelyben ő volt - ki más is lett volna? - jogi képviselőm, helyesebben Zsuzsikával közös képviselőnk - úgyszólván feladat nélkül. A díjszabás szerint kikötött honoráriumot persze hogy elfogadta, hiszen soha semmilyen, még csak a leghalványabb célzást sem tett akár szavakkal, akár viselkedésével semmi olyasmire, amire én felfigyelhettem volna. Visszagondolva minderre: végül is miért ne fogadta volna el? Hiszen arról, hogy ő mit tudott, vagy hogy ő egyáltalán tudott-e valamit a titkokból velem kapcsolatosan, nekem aztán egyébként sincs a leghalványabb sejtelmem, de még csak támpontom sem.

Később talán ha minden két-három évben láttam, rendszerint úgy, hogy véletlenül egymásba futottunk az utcán és hogyvagyoltunk meg váltottunk egymással néhány sablonos mondatot. Nem volt miközöttünk semmiféle kapcsolat, a legkevésbé sem a titkokkal terhes fajtából. Testvérei, főleg egyik nővére viszont igen gyakran fordult elő nálunk, lévén anyámnak barátnője, még valahonnan az ősidőkből. A két család ugyanis valamikor, még jóval az én születésem előtt, egy házban lakott Pestnek azon a részén, amelyet századeleji rohamos iramú fejlődése miatt a köznép a Csikágó névvel ajándékozott meg. Azon belül is, ha a családi mesékből semmit nem kutyulok össze, a Murányi utcában.

Az ügyvéd maga, erre azért még az az egykori kisfiú is kiválóan emlékszik, és neki legalábbis úgy tűnik, jó ideig tartó, szakadatlan beszédtémaként, ebből ítélhetően tehát feltűnést kiváltó módon meg is nősült, egy nem mindennapian szép, egyenesen a tündérmesékből kipenderült parasztbabát vett el, aki eredetileg a prózai világban és remekbe faragott, sosem mutogatott, csak sejtetett alakját konzervatív kosztümökbe meg disztingvált ruhákba rejtve, igen kapóra jött módon saját titkárnőjeként materializálódott elő a semmiből. Tette viszont mindezt csakis átmenetileg. Hiszen végül is minden létezőnek egyszer valahol el kell kezdődnie, méghozzá rendszerint valahonnan valahová tartó, átmeneti állapotként is. Én magán a tényen felül arra is emlékszem, hogy a feleség-jelenséget egy másik, számomra tökéletesen ismeretlen világ ideszalajtott, majd mert amit itt látott, hamarosan ide is szokott, a tökéletesnél is tökéletesebb hírnökeként csodáltam, hibátlanul elragadónak, engem egész valójában lenyűgöző, de szikrázóan hideg idegenségében is, sőt, főleg talán éppen azért észbontóan, megérinthetetlenül és nyilván soha meg nem érintetten gyönyörűnek tartottam. Nem, a legkevésbé sem csontkollekciók játékszerének. Azután az idők folyamán, a körülöttem lévő világból valamit olykor már-már kapiskálva, arra a következtetésre juthattam, hogy a mesebaba minden volt, csak nem tündérbaba: magányos kellett legyen, de ő ezt természetesnek vette, ebben az egyben őt illetően cseppet sem kételkedem: mivel előre kitervelte és elvállalta a maga útját, zokszó nélkül végig is járta azt; határozott, egy-egy pillantásból felmérhetően idesugárzó, majd el-eltűnő látomás; páratlanul, ihletetten, egyáltalán nem mesékbe illően megformált két lábával - azokhoz hasonlót nem hinném, hogy láttam volna ilyen fontos ügyekben mindig a dolgok lényegére hatolni kívánó életem során - rendíthetetlenül a földön álló, ha kellett, hidegen számító, csodálatosan kikupálódott madonna, félelmetesen jó, véletlenül sem hibázó ízléssel megáldva, aki ugyancsak tudta, mi az, amit akar, az átmeneti kezdetek kezdetétől, attól a másodperc-töredéktől fogva, amelyben az ügyvéd szemében először látta fellobbanni azt az árulkodó fényt.

Utólag visszatekintve nem hinném, hogy ennek a több mint különös összetételű együttesnek bármelyik felét is gyötörhették volna életdöntéseik miatt megkésett kételyek. Legalábbis egy ideig példás cserelebonyolítás lehetett ez a házasság; említettem ugye, hogy az ügyvéd szeretett csereberélni, és erre itt volt, most nyílt meg előtte egy élet nagy alkalma, lévén hogy mindketten rendelkeztek azzal, mondhatnám bővelkedtek, sőt dúskáltak abban, amire a másiknak mindennél inkább szüksége volt. Egy ideig. Még az is lehet, hogy talán egy jó ideig. Majd egy idő után többé már nem. Ha még nekem, az emberpalántának is feltűnt, akkor vajon mennyire érezhette a minden hájjal megkent ügyvéd, maga a címzett az egyre intenzívebb utálatot vagy, hogy megbízható értesülések hiányában mégse túlozzunk aránytalanul, inkább talán a csak nemigen titkolt, még az sem kizárható, alkalmilag a címzettel nem éppen diszkréten tudatott, vagyis specifikusan a nő férfi iránti megvetését, a lenézést, amely a roppant öntudatosan kihangsúlyozott keresztény, robusztusan egészséges, vitalitással korlátlanul ellátott és vitathatatlanul klasszis nőből áradt felé? Hogy miért volt, miért alakult mindez végül is így? Hát azt meg, már elnézést kérek, egy magamfajta jámbor kisfiú vajon honnan tudhatta volna?

Az ügyvédnek elsősorban ki más, ha nem a saját felesége számára megtapasztaltan, felfoghatóan, sőt nyilván megkerülhetetlenül voltak meg a maga gyenge meg még gyengébb pontjai - mindjárt kezdetnek ki más, mint maga a szóban forgó feleség. Egyes nőknek régi szép szokása könyörtelen kegyetlenséggel élni vissza a velük betelni, a végső, a legvégső elérhetetlenségük valódi vagy odaképzelt falát áttörni képtelenek egyre beidegzettebbé váló elkötelezettségével. Az ügyvéd, ha tetszik, dekadens volt; az ügyvéd, ha tetszik, ha nem, zsidó volt; közel sem vallásos, de én úgy gondoltam, talán istenhívő ember - bár ez az érzés kölcsönös aligha lehetett... Homályosak, felettébb homályosak ezek a képek a saját jövőjére gondolva nem is kissé megszeppenten figyelő kisfiú régmúltjából. Ha emlékezetem nem csal, az akkor már aligha baba, de annál inkább az élete csúcsformájára felfutó, magabiztos telivér, az élet ritkán, már ha egyáltalán fel-feltűnő jó oldalainak a dús, a gazdag ígéreteit hordozó jelenség kedves, sőt mosolygósan, igen-igen vonzó módon barátságos volt velem talán mind a három vagy négy alkalommal - lehet, hogy akár többször is? -, amikor nem csak futólag találkozhattunk. Érdekes, most azért értem is, meg nem is, honnan jött és miféle tartalmakat hordozó, milyen jellegű nosztalgiával gondolva rá vagyok biztos abban, hogy jelentéktelenségemben még kedvelt is engem. Sőt ezt ki is mutatta. Egyszer például megkérdezte tőlem: Mondd, Tomika, te miért magázol engem, amikor a férjemet tegezed? Tudod, ráadásul én még fiatalabb is vagyok nála. Nekem persze sejtelmem sem volt, hogy erre mit feleljek, mire kényeztetően és valahogy óvatosan, ha most visszagondolok rá, szinte érzéki örömmel tapiskolva simogatta torzonborz hajamat úgy, hogy az bennem zavart váltott ki; kaptam is tőle egy anyáskodóra csücsörített puszit meg a mosolygósan megismételt utasítást, hogy mostantól fogva őt is tegezzem. Tiszta szerencse, hogy ha már így benne voltunk, nem kellett pertut innom, teszem azt, Jászai Marival is. Szédületes. Még hogy én tegezzem őt? Attól tartok, hogy ha félénkségemet meg az iránta érzett feltétlen, minden mértéket meghaladó csodálatomat valahogy legyűrve ilyesmit egyszer mégis megkíséreltem volna, a nyelvem tört volna bele. Gyökerestül. Éppen ezért biztos vagyok benne, hogy: elkerültem én bármiféle megszólítást is.

Annál is inkább, mert a házasfelek egymás között, engem némileg elképesztve, rendületlenül magázódtak. Igen udvariasan, szokatlansága ellenére az én számomra egy idő után már egyáltalán nem is zavaróan. Sőt, be kell valljam, hogy én ezt a fajta érintkezési formát kifejezetten érdekesnek vagy a változatossága miatt inkább értékelendőnek, ha éppenséggel nem regénybe illően izgalmasnak találtam. Hogy miért vélekedtem így, arra sajnos ma már nem emlékszem. Elszórtan tapasztaltam másutt is, hogy házastársak egymással magázódtak, annak azonban nem tulajdonítottam jelentőséget. Csak itt, ügyvédeknél, valami olyasmi derengett bennem, hogy az egészet póznak, történetesen nem üres póznak tekintettem, meg hogy az intim, no lám, ha akarják-akarom, akkor az intim magázódásban férfi és nő közt mintha valamilyen kedélyeket borzongató dologra leltem volna. Amit ha valaha is, de egyszer hirtelen megszegni, hát az aztán bizonyosan felfoghatatlan gyönyörűségekhez nyitotta volna meg az utat, ha csak nem éppen azok által idéztethetett elő. Olyasmik által, amelyek közelebbi meghatározásán még gondolkodni sem lettem volna hajlandó. Nagy kár, mert ha történetesen játéknak fogtam fel, akkor nem is igen tudtam volna mihez hasonlítani azt az izgatottságot, amit belőlem kiváltott. De nem, bárhogyan is fogtam azt én fel, ők sok mindent tehettek, csakhogy ezzel kapcsolatban aztán nem játszottak játékokat egymással. Meg vagyok róla győződve, hogy mi sem állt tőlük távolabb. Még tévedésből, nyelvbotlásból sem hallottam őket akár néhány szó erejéig is átváltani a tegeződésre. (Mint teszem azt, egyik nyelvről a másikra.) Hajlok annak a feltételezésére, hogy tették ezt pedig nem szükségszerűen az ügyvéd kezdeményezésére. De hát végül is ki tudja? Hiszen annak a 'kellemről' szóló, inci-finci kis dalocskának, no lám, most jut csak eszembe, már a címe is így szólt: "Maga nekem pont kellene..."

A magázódó házaspárnak a távolságtartó - vagy csak modoros - frigyéből később, a harmincas évek vége felé lett egy gyereke is, aki bikaerős fiúvá, ha jól emlékszem, versenyúszóvá vagy vízipólózóvá nőtte ki magát; a vízipólózó, tehát vastag nyakú, erőtől duzzadó Péter volt anyjának a szemefénye, dédelgetett mindene. Eszem ágába se jutna az élet valamiféle olyan tendenciájáról értekezni, amely végső fokon mindent, de mindent kiegyensúlyozna vagy helyére tenne vagy mindenért megfizettetne; az viszont egyenesen megdöbbentőnek tűnt, hogy a fiú bel-, de főleg külalkatában mennyire nem hasonlított apjára, sőt bízvást mondhatóan már alkatilag is homlokegyenest az ellentéte volt. Hát igen... (Sanyinak erről vajon mi lehetett volna a véleménye, már persze ha egyáltalán látta volna Pétert?) Bárhogyan is legyen, tény, hogy 1956-ban anya és fiú úgy hagyták ott a jövőbeli kilátásait illetően alaposan megkurtított ügyvédet, mint a legendabeli Szent Pál az oláhokat. (Nehéz elképzelnem, hogy a nem is mindig ideges ügyvédnek ne lett volna bankszámlája Nyugaton - már a kezdetek kezdetétől fogva, és lehet, sőt biztos, hogy ez esetben a házaspár mindkét felének a nevére szólóan.) Mintha valakitől fél füllel hallottam volna: Kanadába mentek, ez azonban a legkevésbé sem biztos. Hogy kapcsolatban maradtak-e egymással, arról sem tudtam semmit. Hogy a család felbomlása hogyan hathatott a meglehet addig csupán a küllemében időnként idegesnek tűnő ügyvédre, nekem fogalmam sem volt, olyannyira, hogy ha ilyesmivel akartam volna elfoglalni magam, merő találgatásokra kellett volna szorítkozzak. Az a szerep viszont egyáltalán nem volt nekem való. Mindenesetre én őt erről beszélni soha nem hallottam, már csak azért sem, mert kettőnk közt a 'viszony' ilyenfajta, vagy ami azt illeti, semmilyen fajta magán-, de még közügyekre sem terjedt ki. Ugyancsak jellemző, hogy bennem föl sem merült: megkérdezhetném tőle, tulajdonképpen hol is van meg mit csinál a fia. Nem mintha nem érdekelt volna. Na meg az ég nyilván nem szakadt volna rám, ha történetesen egyszer ezt teszem. Már persze azon kívül, mint mondtam, hogy mi csak igen ritkán, kivételes alkalmakból, akkor is véletlenül futottunk össze, tehát az elhagyott férjnek és apának alkalma sem igen lehetett volna az ugyancsak elképzelhetetlennek tűnő kitárulkozásra. Később az a sanda gyanúm kerekedett, hogy a megszabadulás a szorgalmasan lefetyelő rossznyelvek szerint pocsék, egyre nyíltabban ellenséges frigytől az ügyvédnek inkább megkönnyebbülést jelenthetett, mint érzékeny, sőt helyrehozhatatlan veszteséget. Bár ki tudja? Az az érzésem, hogy úgy külön-külön aligha, de mint együttes - akkor már nyíltan csupán fiktív együttes? - az ő kettősük egy alaposan elnyűtt emberpárnak a benyomását kelthette. Az ideges ügyvéd, ha addig nem tudta vagy, még inkább, ha azért sem akarta volna tudomásul venni, házassági megállapodása kibontakozó történetéből úgy is, mint kórisméből netán megtanulhatta: semmit, az égvilágon semmit, főleg a fontosabb, hát még a mindennél fontosabb fajtából nem lehet potom áron, még kevésbé áron alul szerezni be. Sőt alkalmasint, a sors könyörtelen segedelmével, végül még az is kiderül, hogy minden jóval többe kerül, mint amennyit ér... (Nicsak, alighogy tőlem messzire eltekeredik, mindjárt hogy kapta magát és elvitt a mese! Tette pedig ezt akaratom ellenére, bő lére eresztve, amint az már egyes álmoknak a tőlük elválaszthatatlan tulajdonsága. De azért most már jócskán megérkeztünk arra a pontra, amelyen én meguntam a múltban vájkálást. Ideje lenne tehát ezt itt most gyorsan be is fejezni.)

Én szüleim harmadik, kései gyermeke voltam. Anyám 36 éves volt, amikor engem hozott a világra, 13, illetve négy évvel nővéreim után. A családból senki nem járt egyetemeknek a tájékára sem, csakis egy unokabátyám meg majd én. A ködből úgy-ahogy kirajzolódó képekből is meglehetősen világos, hogy én voltam már az iskolába járás előtt a család kisokosa, aki tudott írni, olvasni, sakkozni, képes volt a világ minden fővárosát és rendszerint az ottani miniszterelnököt is megnevezni. (Rejtély, hogy az ilyesmik miért érdekelhettek. De azért csak makacsul ezt tették.) Mivel csöndes, félénk lurkó voltam, de egyébként is: szüleim hál' istennek sosem tettek tanúbizonyságot valamiféle csodagyerek-mutogatási szándékról. Arra viszont jól emlékszem, igen-igen jól, hogy apám bajusza alatt mosolyogva mely igen büszke volt rám, ha megnyertem a vendéglőben egy sakkpartit. (Gondolom, inkább a ravasz pasas veszítette el. Hogy bevágódjon apámnál.) Mindegy, így is, úgy is én lettem a ház meg a vendéglő intellektuelje.

Ha valahol, akkor alighanem itt kell előre- és hátramenően elnézést kérjek, hiszen én magam eszmélésem kezdetei óta sosem tartottam magamat annak. Sok ok miatt, amelyek közt, szavamra mondom, nem szerepelt valamilyen szellemi alacsonyrendűségi érzésnek a nyoma sem. Sőt, bármi ilyesmi már akkor, a kezdetek kezdetén távollétével hívta fel magára a figyelmet. Annál inkább viszont azért sem tartottam magam intellektuelnek, mert igen hamar kezdtek mutatkozni lókötői hajlamaim - a még csak csetledezve-botladozva kujtorgásban a lányok után, a megengedettnél jóval későbbi, egy idő után már megadással eltűrt hazajárásban, kártyázásban - pénzben bizony, naná, majd tökmagban; a háborús években, főleg a gimnázium felsőbb osztályaiban, annak ellenére, hogy jó tanuló voltam, igen-igen szorgalmas iskolakerüléseknek a formájában, így a rettegett fizikaórák elbliccelése alkalmából mozi-matinék meg főleg billiárdszalonok rendszeres látogatásában - télen; tavasszal-kora ősszel viszont hasonló ügyekben járatos és további ismeretszerzésben erősen érdekelt lányokkal a Gellérthegy oldalában, általában épületesen rendhagyó kamaszlétem egészében. Meg még azután is. Nem is olyan ritkán ott, annak a határán, amit a tisztességben őszült idősebbek a züllés útjának minősítettek volna.

Mindezzel szemben viszont az anyámnál fiatalabb ügyvédnek az apja, akit én, legalábbis emlékezetem szerint, először csak közvetlenül a háború után, megözvegyülten és megvénülten láttam, a maga korában úgy a századforduló táján nem is rossz újságíró, sőt kifejezetten menő tárcanovella-író volt, anyja pedig nővére nem másnak, mint a kiváló, híres-neves, ahogy gyakran aposztrofálták, paraszt-zsidó írónak, a duzzadó tehetségű, naturalista próza- és színdarabírónak és mellesleg bővérű életművésznek. Akinek színésznőtől származó törvénytelen fia - nekem talán amolyan nagybátyám másodíziglen? - volt a kavargósan, lilás-szürkésen cigarettafüstös hangulatú, tartottan érzelgős, de roppant igényes kisregények kismestere. A harmincas években műveiből vagy hat-nyolc filmet is készítettek, köztük néhány igen sikereset - sőt egyet még a felszabadulás, tehát már korai halála után is. Ezek szerint akkor engem a nekem kiosztott gének küldtek volna az egyetemre? De hiszen 'nagy-nagybátyám' oly sokoldalú, mára sajnos már - meg-nem-érdemelt módon - jócskán elfelejtett tehetségét soha nem vitte el egyetlen felsőoktatási intézménynek a közelébe sem! Nem mintha ez az ő esetében számított volna bármit is. És az enyémben? Nekem most csak meg kell rázni régi-új, mármint számomra új családfámat és máris hull rám az áldás? Mondjuk valahol a Dél-tengeri szigeteken?

Mentségemre legyen mondva, hogy végül is nem volt szükségem túl sok, ha tudnánk, hogy az körülbelül mennyi, bátran mondhatnánk: a kelleténél több időre. Pár nap alatt meggyűlöltem meddő lelkizésbe merülő magamat, meg torkig lettem nyavalygásommal is. Várakozásommal ellentétben nem estem kétségbe azon a nem éppen üdítő, de biztonságérzetemben eleinte megrendítő felfedezésen, hogy a tojásból, amelynek a kiköltéséhez oly igen emlékezetesen hosszú időre volt szükség, végül is egy kakukk-monstrum lett. Nyilvánvaló volt: anyámnak, akiről én is tudtam - hogy honnan, arról aztán fogalmam sincs -, sok kürete volt, ahogy annak idején a művi abortuszt nevezték, aztán egyszer több már nem lehetett. Alighanem túlságosan veszélyes lett volna. Meg is fizetett érte, drágán. Tette pedig ezt úgy, hogy a fizetségnek én lettem a devizája. Vagy, ha tetszik, az élő, az eleven corpus delicti. Mindössze egyszer, jó néhány évvel a fentebb leírt történések után, egy egészen rendkívüli alkalommal, idősebb nővéremmel telefonon vagy tíz percig, szégyenlősen és igen-igen habozón, csak félszavakkal beszéltünk erről - persze az én kezdeményezésemre -, azután, később viszont soha többé, egyetlenegy szót sem. Ő mondta akkor: igen, apa persze hogy tudta, hiszen ő maga 12 éves korában a szomszéd szobából fültanúja is volt egy végigőrjöngött, végigsírt éjszakának. Azt talán mondanom sem kell, hogy a mi viszonyunk, mármint a nővérem meg jómagam között, a beszélgetés után jottányit sem változott.

Azon a fölöttébb ostobácska mondás-lehetőségen felül, hogy nem vagyok azonos önmagammal, szüleimet illetően a lehető legegyértelműbb lett a végkövetkeztetés: eddig is, mindig is nagyon szerettem őket, de most, ha lehet, még jobban, gyengeségeikért és azért, ahogy olyan vas-következetességgel kellett azokért megfizetniök. És szerettem őket, persze nem utolsósorban - magamért. Olyan magától értetődően, szépen csinálták, hogy nekem pókhálós zugokba rejtett emlékeimet a legfinomabb szűrőn még egyszer átszitálva sem adódott egyetlen satnya kis támpontom arra a következtetésre jutni: bármilyen értelemben is másképp kezeltek volna. Elsősorban nyilván azért nem, mert nagyon szerették - egymást. Meg azért, mert hibáik ellenére is remek emberek voltak - emberek a javából. Akiknek persze hogy időnként, ritka pillanatokban rám nézve nagyot kondulhatott az agyuk, dobbanhatott egy extrát a szívük, mintha szegényeknek nem jutott volna ki éppen elég a töménytelen szenvedésből. De aztán valahogy ez is egyszer el kellett múljon, vagy inkább el kellett halványuljon, hiszen a világon minden vagy csaknem minden előbb-utóbb megszokható. Sajnos vagy hál' istennek, de ez már csak így van.

Abban azután tökéletesen biztos vagyok, hogy nem voltam én 'megjelölt' gyerek. Meg aztán remélem, sőt tudom (vigasztalgatom magam?): az engem az életbe visszahozó, minden elképzelésen messze túlmenően áldozatkész anyámmal többé felbonthatatlan szálakkal összefűző betegség miatt kiállt rettenet, majd már az elmulasztottak behozásán szorgalmasan tevékenykedő, vásott fiú produkálta válságok megadó elviselése mellett jócskán volt örömük is az én létemből. Főleg apámnak, a két késői unokával, az őt feltétel nélkül imádó lányaimmal, akik puszta létükkel is elvarázsolták utolsó éveit. Nem, nem csak létükkel, de azzal is, hogy kényeztették, szerették, becézték őt, bújtak hozzá. Értőbb szívvel, persze hogy másképp és jobban és sokkal, sokkal melegebben, emberibben, fájóbban szerettem most, ó mért oly későn szüleimet, emléküket, meg voltam elmondhatatlanul hálás mindazért a felmérhetőért meg felmérhetetlenért, amit tőlük kaptam. Ami, ahogy megfontoltan öregszem, mindegyre többnek és értékesebbnek tűnik. Mint ahogy azt is tudom ma már, hogy az amor matris lehet talán az egyetlen valóban valódi valóság az életben. Hiszen a kötelező temetésre kijárásokon kívül én egyetlenegyszer voltam életemben temetőben: anyám sírjánál, 'megmutatni' neki az első gyermekkel, az ő sajnos évekkel elkésett unokájával akkor már nagyon is terhes Andriskát.

Ami pedig János közlésének a magam-megítélésére vonatkozó, szemfelnyitó részét illeti: a megemésztés első, kóválygó, majd később már csak zavaros kísérleteinek az időszaka után hamarosan tudomásul vettem, nyugtáztam, és többé - kivéve, ha valami közvetlenül emlékeztetett - nemigen gondoltam rá. A fentebb említett érzelmi felfokozottságtól eltekintve önmagamban és minden relációmban úgy vélem azután is ugyanaz maradtam, mint aki azelőtt voltam. Én bizony egyetlen taktust ki nem hagyva maradtam édesapámnak a fia. Csak azért, ha jobban belegondolok, akadt mégis egy általános érvényű, de annál masszívabb kivétel: azóta többé semmit, egyáltalán semmit nem tudnék kételkedés nélkül, készpénzként fogadni el. Ez sem jelentett azonban végső fokon megrázó változást, lévén hogy, teszem azt, a kauzalitást - főhajtó tiszteletem ellenére - jómagam már jó ideje nem tekintettem és ma még kevésbé tekintem a lét kizárólagos, tehát egyetlen érvényes vagy lehetséges törvényének. Mindennek azonban életem fő vonalára, bízvást mondhatóan, nem volt semmiféle komolyabb kihatása.

Ja, és mielőtt elfelejteném, még valami. Az egész epizód egyik következményeként, a fürdőszobában lévő tükörből egyszer és mindenkorra eltűnt, lehet, hogy csak elbújt, de az is lehet, hogy talán a keret alá csúszott be az ideges ügyvéd. Egyszer, borotválkozás közben ugyan nem tudtam megállni, hogy ki ne öltsem rá a nyelvemet, de csak habos képem értetlenkedett vissza rám, legalábbis a tükrök közül ebből a megszelídültből. Hogy később, de akkor aztán már leplezetlenül vigyorogjon bele a képembe. Mintha csak azt akarta volna mondani: miért nem kérdezted meg előbb? Mondjuk így: szabad a gazda? Féltél tőle, mi?

* * * *

Alighanem a tükör önmagát előtérbe tolása, szakadatlan stréberkedése valamiféle főszerep kiharcolására, nem kevésbé a téma adottságai miatt hihetetlen mennyiségben rendelkezésre álló metafora-készleten belül a tükörnek csakis a Holddal vetélkedően egyeduralomra törekvése késztet arra, hogy legalábbis pár mondat erejéig időzzek ennél a számomra hosszú idő óta kedves témánál.

Amint az köztudott, a metafora használatának a segítségül hívása kiválóan alkalmas arra, hogy puszta létével is zavart keltsen a mi merev világegyetemünkben. A hívő számára a dolgok Isten szavának a beteljesülését jelentik, a pozitivistának viszont az összefonódó, érintkező események eleve elrendelt, tehát okaikat felfedhető 'véletlenségeit' reprezentálják. A minél távolabbi dolgokat összekapcsolni hivatott metafora azután minden irányban, minden időszakban, minden természeti jelenségre kinyúlva készségesen rombolja szét ezt a kettős rigiditást.

A képmás, a hasonmás létresegítése ugyanis lényegét illetően a metaforateremtésnek maga a mágia. Egy egyszerű kis tűzből fergeteges vihart fakasztani, amint azt a mindig emésztő haragra gerjedt, engesztelhetetlen Milton tette, felér egy sokoldalúan felkészült és felszerelt varázslónak a kemény napi munkájával is. Viszont a Holdat változtatni hallá - csiribí-csiribá -, mondjuk úgy, ahogyan azt a prerafaelita Dante Gabriel Rossetti tartotta nemes feladatának, már a jóval szerényebb, ha tetszik, a hétköznapibb trükkök közé tartozik.

Megközelítően sem elégséges tehát azt mondani, hogy a tükör a víz létének a folytatása - más eszközökkel. (Bocsánat a Clausewitz-formula olcsó kisajátításáért.) Mint ahogy közel sem elég ezt a hipotézist valamiféle abszolútumként kezelni, és ezért feltételezni, hogy a tükörből hajnaltájt sós, friss meg frissítő tengeri szellők lengedeznek felénk pusztán azért, hogy átjárják testünket; hogy a felszín alatt homárok várnak sorsuk majd ínyenc falatokként beteljesülésére; hogy örökké szomjas kis meg nagy madarak isznak belőle - ezúttal teljes joggal úgy is, mint tóból -, méghozzá olyan mohón, hogy struktúrájukat veszítve végül is ott maradjanak maguk az üressé vált keretek. Hiszen félreérthetetlenné kell tennünk: a szeszély nem vész el, csak átalakul olyan kétségbevonhatatlan realitássá, amelynek a világa az ész, az értelem maga. Hasonlóképpen napvilágra kell hozni azt a specifikus, az üvegben visszavert egyént, azt a helyzeténél, szokásainál, realizálódási igényeinél fogva is érdekfeszítő individuumot, aki állhatatosan kitart csalékony hazájában, vagyis mi másban, mint - a tükörben magában.

Hogy ez nem éppen, sőt közel sem gyerekjáték? Sebaj. Ezért is nagyszerűbb viszont az az érzés, amikor isten lábát megragadva és nem eresztve néha sikerül a telibe találó, de mégsem trükkösnek ható, mindennek ellenére is annál inkább helyénvaló, egyszeri, csak éppen hogy kimondása után immár lám csak egyszerű, de mások által mindeddig meg nem látott kapcsolatot létrehozni - és tenni ezt szavakkal - két távoli, tangenciálisan sem érintkező, mégis a mi értelmezésünk meg az árukapcsolás elve szerint is egyneműnek tekintendő jelenség között.

Kis ugrások helyett - egy nagy

Apám halála 1970 végén, kevéssel utána - sokszorosan is áttételes módokon - János képembe robbantott közlése meg 'nyugati' kalandozásaimnak mindjárt a legelső stációja - erre még visszatérünk - adták meg alighanem a végső lökést ahhoz, hogy kimondatlanul meg nagyrészt észrevétlenül is oly igen érett kivándorlási szándékunk minket inkább legázoló, mint meglepő módon egyszercsak megszervezendő és úgy végre is hajtandó feladattá alakuljon át. Érdektelen lenne végigmenni minden egyes olyan motívumon, amely a döntést befolyásolhatta; elég legyen itt csupán néhány apróságra hivatkozni, igaz, köztük meglehetősen sajátosakra is.

A békés Corvinában a magyar szerkesztőség 1970 tavaszán új főnököt kapott, egy 50 körüli, de idősebbnek tűnő, magas, szája körül keserű vonásokkal ékesített, úgy egészében meglehetősen jellegtelen, viszont annál inkább érdektelen nőt, akit állítólagos egykori illegális párttevékenységén kívül - illetve azt nagyon is beleértve - semmi nem képesített új beosztására. Talán csak a hölgy valamilyenfajta egészséghiányról árulkodó külleme meg időnkénti, mindannyiunk által persze hogy nyomban észrevett figyelemkiesési pillanatai vagy éppen mind hosszabbra nyúló időszakai. Mindenesetre új, mármint számára új osztályán mi, dörzsölt kiadói rókák meg félig-meddig kezdők, tanulók, de még mint ilyenek is hasznos-használható ismeretekkel rendelkezők, már csak saját jól felfogott érdekünkben is igyekeztünk őt a baráti felé hajló fogadtatásban részesíteni és rangját meg elhivatottságát a neki tetsző módon, tehát diszkréten segíteni. Hosszú hetekig, talán pár hónapig is ezt ő, úgy tűnt, nemcsak igényelte, de mintha valóban értékelte volna. Mindaddig, míg gondolom egyszer csak kezdte úgy érezni, hogy tud ő már éppen eleget, érti ő bizony a szakmát is, meg a csíziót is.

Egy szépnek nem nevezhető napon azután az íróasztalomon, ott is a soha nem zsugorodó irathalmaz tetején egy sokat használt dossziéban találtam egy szerzőtlen és címlaptalan, ceruzával trehányan, nem csak a margón, de a sorok között is hevenyészve bejegyzetelt, másutt meg olvashatatlan javításokkal megterhelt, előszeretettel állítmány nélküli mondatokkal ékesített kéziratot, amely minden jel szerint Izrael államról szólt volna, számomra felfoghatatlannak tűnő szempontok szerint megkonstruálva. Arra sajnos hosszabb vizsgálódás után sem voltam képes rájönni, hogy hogyan került a kisillabizálható részek szerint Izrael iránt meredeken ellenséges mű hozzám.

Hosszabb töprengés után végül úgy döntöttem: a kézirat napi egészségügyi sétája közben éppen arra járt, és a helyet tapasztalathiánya miatt érdekesnek találva gondolta: benéz. Belenéztem tehát - mármint a lehetőségek szerint - én is, és legott el is kábultam a hangnemtől, az egész koncepciótól, a hemzsegő tárgyi hibáktól. (A Nílus például, valóságos revelációként, északról délre folyt benne.) Hát igen: egy fércmű fészkelte be magát az én szakavatottra csiszolódott kezembe, méghozzá annak is egy félig kész díszpéldánya. Amelyet, a kínai rothasztott tojás készítéséhez hasonlóan, hosszabb időre el kellett volna még földelni. De hát végül is - hogy a képzavart, ha lehet, még tovább fokozzuk - hogyan került a rámás csizma pont az én asztalomra?

Méla undorom altatására gyorsan meg is feledkeztem a 'kéziratról', illetve megfeledkeztem volna, míg vagy egy hét múlva mind kevesebb szavú főnöknőm be nem hívott magához, és nem kérdezte meg: na, hogyan is állnánk azzal az izraeli könyvtervvel? - csak úgy, mint aki egy már megkezdett, de félbeszakított beszélgetést folytat. Az pedig mi lenne? - kérdeztem vissza, csakis nehezen megfékezett érdeklődéssel. Egyebek közt arra gondolva, hogy hosszútávú terveink közt valóban szerepelt egy díszes Haggadah természetesen héber nyelvű kiadása is. Nyomban kiderült azonban, hogy az elfelejtett, mint olyant gondosan titkolt 'könyvtervet' a hiperaktívvá vált főnökasszony helyezte saját kezűleg az asztalomra, egyetlen szóval sem árulva el nekem annak a címét, a szerzőjét, magának a kéziratnak az eredetét, az ő kiadási szándékát meg elképzeléseit, valamilyen létező vagy remélhető rendelési igényt, a vélt, természetesen 'idegen nyelvű' felvevő piacokat. Lévén ugyebár, hogy mi nagyban és egészében exportra dolgoztunk. Ennek értelmében tehát pontosan azokat az információkat, amelyek már kiindulópontokként is eleve nélkülözhetetlenek, amelyek nélkül mi egyszerűen moccanni se tudunk, nemhogy egy több mint kétes értékű és profilú könyvet képesek lennénk kiadni.

Mi a véleménye róla? - kérdezte hangjában hűvös fölénnyel a főnökasszony. Milyen szempontból? - tépelődtem ezúttal immáron hangosan. Mármint én, akinek most először volt meg az a kétes szerencsém, hogy a nőt merev-ellenségesnek láthassam. Meg kell mondjam: nem volt túlságosan vonzó látvány. - Mégis, mit gondol? - Őszintén? - Természetesen.

Nem szóltam én egyetlen szót sem lehetetlen kommunikációs módszereiről. Elmondtam viszont véleményemet meg kételyeimet, ellenérzéseimet, akkor még messzemenően igyekezve tartani magam a mérsékelt hangvételhez. Erre ő nem kért, hanem nyomban utasítást adott - félreértések elkerülése végett magát az 'utasítás' szót is használva -, hogy írjak a kéziratról lektori jelentést. Mire én sajnos kifejtettem, amit persze ha fejre állok sem állt volna módomban elhallgatni: semmiféle információt nem kapva, így azután nem ismerve a szándékokat a kézirat esetleges kiadásával kapcsolatosan, fogalmam sincs, milyen véleményt írhatnék ilyen szokatlanul légüres térben, milyen konklúziókra juthatnék egy szerzőtlen, címtelen kéziratról. A nő ettől most már felettébb ingerült lett, és nem kifejezetten artikulált hangon utasított rendre. Én, aki aligha születtem állatszelidítőnek, és ilyenfajta hajlamok meglétéről ritkán adtam némi, meggyőzőnek a legjobb akarattal sem nevezhető tanúbizonyságot, továbbra is higgadtan ismételtem el a legfontosabbnak ítélt problémáimat; amire végre a főnökasszony, mint aki csakis erre, az ő nagy pillanatára várt volna, hangjában csöpögő gúnyt imitálva kérdezte meg: csak nem akarná mindez azt jelenteni, hogy itt valamiféle speciálisan zsidó probléma lenne jelen?

Miután még a 'baráti' időszakban többször is beszélgettünk kettesben, de főleg többesben úgynevezett 'zsidó problémákról' - az én tapasztalataim birtokában csakis a jó ég lehetne a megmondhatója annak, hogy vajon miért, de az idő tájt mégis azt hittem, megértően és barátságos hangnemben -, ez az új szituáció, no lám csak, nyomban a kézirat orvul az asztalomra helyezésének a pillanatától fogva gondosan kifundált provokáció kellett legyen, annak is a javából. Bizony tipikusan zsidó módra irritáló szálka lettem én a hajdan oly jóságos főnökasszonynak a villámokat szóró szemében. Aki egyre nyilvánvalóbbá váló módon hozzánk eleve úgy jött - nem, egyáltalán nem kikapcsolódni -, mint aki magába az oroszlánbarlangba megy, oda, ahol az ellenség keze van a levesben, de ahol ő majd igenis a maga kemény kezével rendet fog teremteni.

Mindennek ellenére is a provokáló kérdést játszi könnyedséggel engedhettem volna el a fülem mellett, csakhogy pontosan zsidó ügyekben én bármi ilyesmire már réges-régen képtelenné váltam. És ha már itt tartunk: ezen a jellemvonásomon sem Vida Maxi, sem a kiválasztottja kedvéért nem voltam hajlandó változtatni. Még az sem kizárt, hogy ha férfival álltam volna szemben, előbb-utóbb, már csak úgy nevelési célzattal, de lenge bájjal szájon vágom a pont engem gondosan kiválasztva pont zsidó ügyekben provokálót. Nem csak harci ösztöneim kielégítése céljából, de azért is, hogy rámutassak az ilyesfajta módszerek időszerűtlenné válásának az, úgy véltem, mégiscsak elvitathatatlan tényére. Meg arra, hogy: ha te zsidózol, én ütök. Pont.

Nem titok, és ha jól emlékszem, amikor csak a téma szóba került, én meg sem kíséreltem titkot csinálni abból, hogy nem értek egyet pártunk és kormányunk Izraellal kapcsolatos álláspontjával - szögeztem le. Erre azután már maradék önuralmát is csaknem elveszítve félbe akart szakítani, de most először én lettem az, aki ezt nem engedte, méghozzá azért nem, mert semmiképpen sem akartam, hogy ez legyen a csetepaté végső kicsengése. Mármint hogy az eseményekbe esetleg, sőt a dolgok jelenlegi állásából megítélhetően bizonyára majd bekapcsolódó külvilágra való tekintettel. Ezért azután az előreláthatóan hálátlan utókornak szóló mondókámat így folytattam: Ha azonban ez történetesen nem így lenne, akkor is, a légüres térről pillanatnyilag megfeledkezve, csupáncsak a kézirat - lett légyen bármi is annak a tartalma - jó esetben is legfeljebb félkész állapota, selejt volta miatt, azt kizárólag szakmai okokból nem ajánlhatnám kiadásra. Természetesen, ha kívánja, az ilyen értelmű jelentést akár írásban is haladéktalanul beadhatom. A nő most már vasvilla szemekkel meredt rám. Kikérem magamnak ezt a hangot! - hörögte bele a képembe. Kísértésbe hoz, hogy olyat mondjak, amit nem tenne a kirakatba! Takarodjon a szobámból! - toporzékolt imigyen fejét vesztett főnökasszonyom. Ugyanaz, aki éppen most olyan, oroszlánhoz méltó bátorsággal védte meg a számára megközelítően sem ismeretlen eredetű, ámbár, mint említettem, nyilván provokációs célokra skalpjánál fogva előrángatott kéziratának az erkölcsi tisztaságát, mintha én legalábbis az övét vontam volna kétségbe. Pedig azzal kapcsolatosan fenntartás nélkül szögezhetem le: semmi, de egyáltalán semmi ilyesmi sem állt volna tőlem távolabb.

Így tehát takarodtam. Annál is inkább, mert ő rántotta fel nekem az ajtót, és alighogy kiléptem, be is vágta utánam. Mit titkoljam, alaposan ki voltam akadva, hiszen remélem - vagy ne is reméljem -, nem kizárólagosan, de mégiscsak, már megint, még mindig, újra meg újra zsidó voltom miatt váltam egy provokáció különös gonddal kipécézett célpontjává; nem kevésbé azért, mert a mi kiadónkban a vélemények nyílt kiteregetése a szerkesztőségi munka minden fázisában tevékenységünk nélkülözhetetlen alapjául szolgált; na meg végül azért is, mert ez a minősíthetetlen, durva hang nálunk ismeretlen jelenségnek számított. Ami pedig engem illet, velem így eddig munkahelyen nem beszéltek. Talán csak a munkaszolgálatban, boldog emlékezetű Szabó hadapród-őrmesternek a kivételével.

Pár kollégát nyomban lehívtam a házunkkal szemben lévő eszpresszóba, hogy ott meghányjuk-vessük a dolgot. Ők egyhangúan javasolták: ne legyek merev, mert bár a helyzet kellően ocsmánynak tűnik, majd csak lesz valahogy, hiszen ez itt azért még mindig maga a jó öreg Corvina. Ezen a vitathatatlan tényen kívül a véleményüket mégis mire alapozzák? - érdeklődtem. Hát mire másra, mint hogy a dolgoknak nagy általánosságban ez a természete. Ezt én ugyan némileg sajátságos megközelítésnek, de a 'valahogy' szó minden irányban nyitott tartalmát illetően csöppet sem megnyugtatónak találtam. Végül is úgy döntöttem: rendben van, bár meghajlok a tények előtt, de azért hallgatok rájuk és kollektív bölcsességükre, másnap megpróbálok a nővel beszélni és akár még elnézését is kérni, ha meglehet szándéktalanul, de megbántottam volna. Hiszen végül is ha az ismeretlen eredetű kézirat, úgy ahogy van, használhatatlan, azt mégsem veheti valamiféle becsületsértésnek, kivéve azt a fölöttébb valószínűtlen lehetőséget, hogy ő maga lenne annak a titkos szerzője! Rendben van, legyen így, nem bánom. Azután jöjjön, aminek jönnie kell. Pontosan a Rákosi-korszakban szerzett, mindörökre feledhetetlenné vált tapasztalataim feldolgozása alapján tanultam meg, sőt vált a véremmé: ha egy erősebb kutya... hm... akarja fajfenntartásra irányuló célirányos tevékenységét engem vagy a fél világot, abban minden más kicsi és nagy kutyát feltétlenül megelőzve hajtani végre, akkor semmi értelme sincs harcba szállni vele. Már természetesen úgy, hogy bízhatnék is a siker reményében. Más szavakkal: a legcsekélyebb hajlandóságot sem éreztem magamban a közelharcra. Annál inkább viszont arra, hogy ha most, azon nyomban, mielőtt még a botrány a maga teljes színpompájában terebélyesedne ki, magamtól és főleg békességben lépek le, jó néhány egyéb potenciális jövedelmi forrásomra támaszkodva megélhetek majd úgy, hogy ne legyenek áthidalhatatlan nehézségeim, a bevételeim se csökkenjenek - hiszen a munkámra gondolom igencsak szükség lenne. Vagyis a legrosszabb, ami történhet: elveszítem ugyan az állásomat meg az azzal járó némi, bár közel sem lebecsülendő kedvezményeket, csakhogy ezúttal legalább, nem úgy, mint azelőtt, amikor ez volt a kedvenc szokásuk, nem fognak vasvillával a világ másik végéig meg még azon is jóval túlra kergetni.

Így is történt, azzal a cseppet sem lebecsülendő különbséggel, hogy a nő még a köszönésemet sem viszonozva nem volt hajlandó szóba elegyedni velem. Ettől a pillanattól fogva kezdtem élni a gyanúperrel, hogy a mondvacsinált főnökasszony érdekfeszítőnek tartott társalgásunk során szerzett, régi beidegzései szerint hasznosnak is felfogható, szerinte olyanként is ítélhető tapasztalatait legott meg fogja osztani illetékes rendőrhatósági elvtársaival is.

Szándékaimban megerősödve mentem be tehát az igazgatónőhöz, mondtam el neki az egész ostoba ügyet, és közöltem vele: mielőtt még az elmebeteg helyzetben, a várhatóan egyre növekvő nyomás alatt valami komolyabb hibát követnék el, hiszen azért az én idegeim sincsenek kötélből, más kibontakozási lehetőséget nem látva ezennel felmondok. Az osztályvezetőnővel azonban igen komoly, az esetleges jelenlegi elképzeléseket messze meghaladó bajok vannak, olyannyira, hogy ezeket pár héten-hónapon belül mindannyian tapasztalni is fogják, hiszen a nő, amennyire azt csak viselkedése alapján meg lehet ítélni, nyilván beteg, és mert túl sokat vállalt magára, illetve mert erőit meghaladó feladattal bízták meg, azt is a képességeit messze meghaladó módon, állapota most aztán már rohamosan fog romlani. Az igazgatónő is, a többiek is a várt módon, lekötelezően kedvesen, emberien, sőt barátian próbáltak meg lebeszélni szándékomról, én azonban, úgy, ahogy végiggondoltam, ahogy csak azt kiterveltem, makacsul álltam a sarat - belőlem itt sajnos a történtek után, még inkább a további történések előtt nem lesz énekes halott - foglaltam össze a véleményemet; csakis azt kértem, hogy lássanak el maszek munkával. Bekasszírozva az ígéreteket, ott helyben megírtam a felmondólevelet, búcsút vettem - egyesektől érzelmesen, Palival éppenséggel egymás vállára borultan - és távoztam. Így azután utólag elmondhattam: végre most már én is azon ritka emberpéldányok közé számíthatom magam, akik tényleg tanultak, ismétléseik helyett a logikus következtetésekkel együtt járó tapasztalatokat vontak le az egymásra ha nem is kísértetiesen, de a főbb vonalakat illetően hasonló történésekből. És bizonyítottam - persze csakis magamnak -, hogy a rezignáció bátorsága, annak a botor bolondnak a bátorsága, aki egyetlen szó tiltakozás vagy valamiféle alternatíva keresése nélkül hagyja magát felkötni, többé nem tartozik a beidegzett, sőt kedvelt és ezért gyakorta fitogtatott tulajdonságaim közé.

Történt pedig mindez mikor máskor, mint a kádári konszolidáció csúcspontján, 1970 nyarának a vége felé. Ja és igen, Budapesten, nem pedig valahol az isten háta mögött. Életemben talán először minden úgy zajlott le, mint ahogy arra, legalábbis rövid távon, számítottam - pedig preferenciáimmal éles ellentétben, ami a parádét illeti, azt ezúttal nem én vezényeltem. Annál inkább kollégáim, akik valóban nem hagytak a pácban; kaptam tőlük éppen elég munkát, persze a Corvinából, de azért máshonnan is jócskán, időnként talán még túl sokat is, hiszen a nyelvek tudása meg a sokéves és most már igen sokrétű kiadói gyakorlat nem keveset nyomott a latban.

Néhány hónappal a távozásomat követően azután a kiadóban egy látványos, a szakmában nagy visszhangot is keltő, ahogy akkoriban mondták, vérzivataros botrány robbant ki. A megkergültté vált osztályvezetőnőt, új és szerintem találó becenevén az 'őrült kakadut' ugyan az állítólagos illegális pártmúlt miatt a vállalat vezetői csak úgy egyszerűen kirúgni nem merték, de sakk-kifejezéssel élve Zugzwangba, lépéskényszerbe kerülve kénytelenek voltak azonnali hatállyal beosztásából legalábbis felfüggeszteni, a kiadótól fizikailag eltávolítani, majd úgy-ahogy távol is tartani. Mégpedig nem másért, mint azért, mert a nyilvánvalóan valóban beteg, a politikai naptárra Sztálin uralma óta egyetlen pillantást sem vető, a számomra sok mindent megmagyarázóan, az idejövetele előtt az Unescóban tevékenykedő nő most már nem hagyta magát befolyásoltatni a pitiáner részletektől. Nem, ő most már úgy, ahogy volt, kivétel nélkül az egész magyar szerkesztőséget, annak minden egyes tagját együtt akarta kiakolbólintani! Nem bizony, a szerencsétlen nő többé már nem kívánta elaprózni magát, annál inkább viszont 'Vesszen a férgese!' csatakiáltással indult a döntő rohamra. Meg kell hagyni: a maga éber módján az immáron feltehetően újra mély illegalitásba vonult osztályvezetőnő legalább kétségkívül következetesnek, elvileg szilárd alapokon állónak bizonyult a szakadatlanul éleződő osztályharc lankadatlan továbbfolytatásában, csak éppen mintha az időzítésben tájolta volna el magát valamelyest. Nem túlságosan sokkal, mindössze csak vagy pár évvel.

A nagy botrány kirobbanása után pár héttel a kiadóból felhívtak és megkértek: fáradnék be hozzájuk egy baráti eszmecserére. Szokás szerint hasonló antiklimaktikus alkalmakkor nyomban beugró idióta humorérzékem sürgetésére hajszál híján megkértem a titkárnőt: legyen olyan kedves megadni nekem az útirányt. Ezt a kínálkozó alkalmat persze kihagytam, mert egy gyönge és némileg ütődött kis poénért azért mégsem adjuk el a lelki üdvösségünket. Aztán ahogy megbeszéltük, arrafelé jártamban be is fáradtam. Szépen megkövettek azért, hogy még idejében nem hallgattak rám, ily módon bizony bajomban még magamra is hagytak, amit így utólag persze hogy sajnálnak, majd közölték: a lehető legkevesebb, amit tehetnek, az az, hogy nyomban visszavesznek a régi beosztásomba. Nem, közel sem csakis az elkövetett hiba jóvátételeként, de főleg azért, mert a munkámra szükségük van. Csakhogy a felfüggesztett nővel folyamatban lévő párt- meg bírósági csetepaték miatt - mint mondták, kizárólag formai okokból - teszik ezt egy időre, a legrosszabb esetben legfeljebb pár hónapra, ideiglenes státusszal. Ez azonban, amint azt ismételten hangsúlyozták, merő formaság, semmiképpen sem az én személyemnek szól. Ezt az eljárást ugyan megalázónak tartottam, de azért magát a lényeget illetően nem volt különösebb problémám. Helyesebben nem annyira, hogy ebből kabinetügyet kreáljak. Köszönettel elfogadtam tehát az ajánlatot, valahogy úgy, mint egy gondolom terhes adósság törlesztésének az első, de azért a kimagaslóan nagyobbik részletét. Második részletként viszont egy merőben szónokinak szánt kérdést tettem fel, mondván: nyilván megérdemlem, hogy több fizetéssel jöjjek vissza. Megérdemeltem. Sőt, mindebből még levonhattam a tanulságot is: gonosz szándékokból, isten segedelmével, üdvös dolgok is következhetnek. Igaz, ennek a fordítottja is gyakran történik meg.

Újsütetű, ámde végtelennek hitt ravaszságom ahhoz azonban már közel sem bizonyult elégségesnek, hogy még előbb, vagy tíz nappal állásomból kilépésem után ne hívjanak be az ÁVH-ra, illetve a kerületi kapitányságra - akkoriban már igen gyakran változóan, de más, kevésbé ismert és így talán kevésbé is gyűlölt nevekkel illették a dicső intézményt -, és ne akarjanak velem, mint mondták, eltársalogni arról, hogy tulajdonképpen miért, miben és mióta nem értek egyet pártunk és kormányunk Izrael-politikájával. Mire én felkészülten, mert gondoltam, hogy valami ilyesféléről lesz majd szó, közöltem: gratulálok nyilván első kézből kapott információjukhoz, hiszen az kivételesen korrekt is. Ezt - a fanyalgás nem is titkolt jeleiből következtethetően - nemigen szerették, én azonban folytattam: talán nem lenne érdektelen rámutatni arra, hogy pártunknak és kormányunknak az Izrael állammal kapcsolatos politikája az évek során jónéhányszor esett át éppenséggel nem is jelentéktelen változásokon. Igen, most nemrég a legújabb ilyen variációt illetően valóban szó szerint ezt a kijelentést tettem a jelek szerint általuk is jól ismert körülmények közt, ennek ellenére viszont kötetlen eszmecserén kívül semmilyen vitában erről részt venni nem lennék hajlandó, minthogy jogom van saját jól felfogott véleményemnek a kialakításához meg fenntartásához is. Cionista vagyok? - kérdezték erre. Nem, nem vagyok, soha nem is voltam. Viszont az égvilágon semmi problémám sem volt és ma sincsen a cionistákkal - feleltem. Na és ha már itt tartunk: ugyancsak elképesztett meg felháborított, amikor annak idején, úgy 1947-48 táján az ÁVO pincéjében tároltak, sőt szorgalmasan vertek is a munkaszolgálatot nemrég még éppen csak épségben vagy nem is épségben túlélt, majdnem hogy frissen szabadult zsidókat, cionistákat, köztük nyilván volt bajtársaimat is - fűztem hozzá, ha másért nem, hát legalább a biztonság kedvéért. Csak azért, hogy ne legyenek köztünk félreértések. Az volt az igen kevéssé homályos érzésem, hogy kihallgatóim ettől még kevésbé voltak elragadtatva. Azért, mint mondták, elvileg 'egyetértettek' velem abban, hogy jogom van a saját véleményem kialakításához. Ezt ugyan nem vitatták, de... Végül is nem lett belőle semmiféle 'de'. Nem volt ugyanis saját szabályaik értelmében sem módjuk arra, hogy ez ügyben bármiféle eljárást indítsanak. Az egész csetepaté nemigen volt többre értékelhető, mint egy megfélemlítési kísérletnek - az is csak amolyan feltételes módban.

Csakúgy, mint ahogy történt az vagy jó három-négy héttel korábban, amikor ifjú, sokra tartott és szeretett, végtelenül tisztességes és bátor, ezen felül igen tehetséges ellenzéki barátom, amolyan fogadott fiam, Kenedi János ügyében hívtak be nyilvánvalóan ugyancsak figyelmeztetés jellegűnek szánt 'elbeszélgetésre'. Amint az hamarosan kiderült, tették pedig ezt egy közös 'barátunknak' az ÁVH-soknak rendszeresen nyújtott információi alapján; ebbe azután - mármint a barát jóságába - a csupa szív János szabályosan, még egy arcidegbénulást is rááldozva, bele is betegedett. Nem, nem az útlevél-megvonásba meg a rendőrségi figyelmeztetésbe, hanem a 'barát' árulásába. Akinek nyugati utazásaiból hazatérve (szóbeli) jelentést kellett tennie ávós 'ügyintézőjének'. Amint azt azonban ő maga később, az őt felelősségre vonó barátomnak elmondta: ebbe csakis úgy ment bele, ha nem a 'hivatali' helyiségben, hanem egy eszpresszóban találkoznak. Mert egyébként is - fűzte hozzá - mégiscsak jobb, ha ő manipulálja az ÁVH-t, mintha tétlenül hagyná, hogy az tegye vele ezt. Nyilván ezért is érezte szükségét annak, hogy beköpje egy fél-legális folyóirat szervezésén tevékenykedő barátomat. Na és ha már ott tartott, a János befolyásolásáért nyilván felelős jómagamat is. Meg János még három barátját. Csak azért, hogy ő manipuláljon. Egyszerű, nemdebár?

Történt pedig mindez, mint mondottam, a kádári konszolidáció fénykorában, 1970 nyarán! Tessék szíves lenni ellenkezés nélkül belátni: ez így, a maga nemében cseppet sem lebecsülendő, viszont annál inkább értékelendő, ritka-szép teljesítménynek minősítendő! Hát még ha az ember belegondol: van ott, ahonnan ezek jöttek, cudarabb bánásmód is, csak ki kell várni! Ami, persze együtt az állásvesztéssel meg azzal az utálattal, amelyet az engem kihallgató neoprimitív alakok váltottak ki belőlem, keserű szájízt hagyott maga után - olyant, amit egyszerű szavakkal nem is igen lennék alkalmas nyomdaképes formában érzékeltetni. Csakúgy, mint a tipikus emigráns-álmaimban prezentált rendőrségi szoba példaképét - 1957-hez képest 1970-re kétségtelenül áramvonalasabbra civilizált, de azért valahogy mégiscsak egy és ugyanazt. Egy ilyen rendőrségi kihallgatószobának megvan a maga mindentől távoli, lelketlen, nem, azt talán nem mondhatnám, hogy piszkos, de azért valahogy nem is igazából tiszta, még kevésbé teljesen emberi szaga, az, ami az ilyen szobákban mindig is honolt. Talán csak annyi változással, hogy a régi kiadásban erőteljesebben képviseltette magát a zokniszag. Adjál a rendőrségnek egy vadonatúj épületet; három hónap múlva minden szobáját áthatja ugyanaz a szag. Ugyanaz, amely még az emigrációs álmokba is beszűrődik. Az, amivel alighanem valami szimbolikusát kell beszippantani. Ami kikeres magának egy megfelelő helyet a tüdődben, és onnan savanyodik kifelé.

Mindez, a zaklatások változatos formája, az állásvesztéssel, az ezzel automatikusan együtt járó közérzettel a kellő perspektívából, távolról nézve még nem is elég. Mert ha dolgaim a következőkben is nagyjából ilyen tempóban mentek volna tovább a maguk logikus útján, akkor én lehettem volna a rágós-mócsingos hús a gulyáskommunizmus bő levű kotyvalékában.

Mire jutottam immáron mindezeknek a tudatában akkoriban, amikor utolsó magyarországi hónapjaim tapasztalataiból kíséreltem meg tentatív következtetéseket levonni? Megpróbálva újra belehelyezni magam az akkori hangulatba, aligha járnék messze a realitásoktól, ha végül is valami ilyesfélénél kötnék ki: ülni egyhelyben, ölbe tett kezekkel, és várni, hogy a világ jó szándékkal eltelten kezeljen, pusztán azért, mert nem vagyok egy elvetemült vadállat, az valami olyasfélét jelenthetne, mint magabiztosan nézni az arénában bele a bika szemébe, mert tudom, hogy nekem rontva nem öklel fel, méghozzá azért nem, mert én - vegetáriánus vagyok.

A megnyugtató hatású érvelésen kívül utamon oda is elérkeztem, hogy megértsem: ami velem 1956. október 25-én történt, amit én azt még a maga frisseségében akkor kimagasló teljesítményemként éltem meg, az bizony szükség-, sőt törvényszerű volt. Ha ugyanis éppen akkor, régi rossz szokásom szerint merőben csak a túléléssel lévén elfoglalva, a köd nem oszladozik, és én ezért nem érkezek el egy radikális fordulóponthoz, akkor többé nem lett volna semmiféle oka-indoka sem a további létezésemnek. Igen, jól mondom: nem célja, hanem oka. Ami pedig azon a korszakváltó fordulóponton történt, azt nem én csináltam, hanem arra sorsom logikája szerint bukkantam rá, mert belevertem az orromat a körülöttem és akkor, abban a pillanatban azzal párhuzamosan bennem is megtestesülő emberiségnek a szükségleteibe - lefordítva azt az én nyelvemre. Nem tudom, de elképesztőnek tűnik, hogy ezt eddig nem így éreztem. És azt hiszem, hogy erre végül is a most végrehajtandó másik nagy fordulat valamilyen módon megint csak nem szabadon választott végrehajtása során jövök rá.

* * * * *

Jóval azután, hogy ismeretségi körömből már mindenki meg kutyája-macskája megszállottként utazgatott, én magam útikönyveket bújva lettem, igaz, bárki másnál összehasonlíthatatlanul olcsóbban járó, de annál több csodára rálátó kalandora a fél világnak. Közel sem elsőként, hiszen a nagy Xavier de Maistre 1794-ben Utazás a dolgozószobám körül címmel írt egy remekművet, ha tetszik 'útikönyvet', amelyet fenntartások nélkül ajánlok szíves figyelmükbe. A szoba kellős közepén a szerző, szép szál férfiú maga, hol rikító-piros, hol meg hupikék pizsamában járta be az említett fél világot, nemhogy nem zavartatva magát pillanatnyi adottságainak korlátaitól, de azokat ítélve meg a csodás utak lebonyolításához szükséges előfeltételeknek. Közben gyengéden toszogatta barátait meg olvasóit az összeolvasottak appercipiálására, mielőtt még elköteleznék magukat első tétova lépéseik megtételére. Kétség sem férhetett hozzá: de Maistre boldog volt, hogy míg amúgy képzeletben távoli tájakon bolyongott, addig emígy, a valóságban nap nem égette, jég nem verte, szél át nem fútta mindennél többre értékelni, egész szívével szeretni megtanult, bárhol másutt fel nem lelhető otthonában.

Én magam is az utolsók egyikeként, 1971 februárjában kerültem el külföldre, életemben először jutva el egy nemzetközi bridzsversenyre egészen Zágrábig, úgy bizony! Ráadásul természetesen Nyugat-Zágrábig! Cégemtől ugyan többször is küldtek volna 'tanulmányútra' Kelet-Németországba meg magába a-nagy-Szovjetunióba, ezek az országok azonban, isten látja a lelkemet, nem vonzottak olyannyira, hogy a kísértésnek ne lettem volna képes ellenállni. Így aztán aligha lenne csodának tekintendő, hogy még a pár napos zágrábi út is revelációkkal terhesnek bizonyult. Valami olyasminek, ami - belátom, nem is kevéssé nevetséges módon, de - megtörte a varázst, a szemafort pedig a 'Szabad' jelzésre állította át.

Hazaérkezve vetettem föl először többé-kevésbé konkrét formában, azt követően, hogy baráti körünk összejövetelein ez hosszú évek óta már egyre inkább bosszantóan, néha falramászásra serkentően állandó napirendi ponttá, helyesebben üresjáratú fecsegéseknek az örömtelenül onanizáló témájává avatódott: nem kéne, minden eddigi kételyeink meg a jól ismert várható nehézségek ellenére, már csak a gyerekek jövője kedvéért is megkísérelni elosonni innen? El, el, el? Hiszen a talpunk alatt már ég a föld! Hiszen itt, ezeken a tájakon babér számunkra nem terem, ezen a talajon nekünk nemigen fog szép zöld fű sarjadni még a sírjainkon sem. Ha csupán az én valamelyest még nem túl hosszú, tapasztalatokban viszont annál inkább gazdag életemből indulok ki, bárminek az előfeltételeként a külső-belső realitásokkal kell hunyorgás nélkül szembenézni. Ez pedig - tetszik-e nekem vagy sem - logikus következtetéseknek az elfogadására kényszerít. Mondhatnám ezt úgy is, Francis Baconnal (sose hittem volna, hogy valaha is idézni fogok tőle bármit): Ha a természeten uralkodni kívánnál, először is engedelmeskedned kell neki. Ha ezt teszem és ha mindezek után maradok, akkor többé egy zokszó nem sok, annyit sem ejthetek, hiszen immár mindent tudva és mégsem cselekedve elkerülhetetlenné válna a randevú a végső kétségbeeséssel. Ha másért nem, hát akkor azért is, mert Eszter lányom nemrég sírva bökte ki: padtársa az iskolában, az ő származásáról mit sem sejtve, szabad idejét rendszerint zsidózással tölti ki. Úgy ám, az elemi iskola második osztályában.

Persze igaz az is, hogy az idő kicsit mintha már későre járna, lévén én mégiscsak 45 éves, bármiféle komolynak tekinthető szakma nélküli, kósza, amolyan tizenkettő egy tucatból való filosz, kétgyermekes családapa, rokonok, barátok gondos elhintése nélkül a nagyvilág stratégiailag fontossá válható pontjain. Bár ugyanakkor igaz az is, hogy életkorom terhének a viselésében valamit segített az a nemrégiben valahol olvasott 'közlés', amely utalt az egykori kabbalisták becslésére. Mégpedig arra vonatkozóan, hogy ősapánk, Ádám 33 évesnek találta magát, amikor az Úr kiformálta őt az agyagból. Aztán szegény fejének még végig kellett csinálnia a férjét unos-untalan leterrorizáló első feleség, Lillith makacs erőszak-ügyeit, amelyekről ránk csak valami olyasmi maradt, hogy a hölgy körömszakadtáig ragaszkodott egy olyan szexuális pozíció favorizálásához, amelyben ő volt felül, vagy, ha tetszik, az ezeken az oldalakon már megszokott terminológia szerint a parádét ő vezényelte. (Igaz, a misszionárius póz akkor, a dolog természetéből kifolyólag, még az ismeretlenség homályában rejtőzött.) Nem hinném, hogy Ádámnak Lillith ötlete, annak az alkalmi bedobása ellen lehetett volna komolyabb kifogása; az Úr elé tárt panaszában nem is ilyesmire hivatkozott, hanem arra, hogy Lillith nem az ígért társ, még kevésbé az engedelmes feleség, ezzel szemben viszont uralkodásra törő némber. Ebből nőtt azután ki az amolyan korabeli, Lillithre nézve a világ végére, Abesszíniába kizsuppolásával és az ottani éjszakában undok kis lényekkel fajtalankodással járó, sajátos kimenetelű válóper. Ádámnak balszerencséjére mindjárt össze kellett kerülnie a világ legelső álfeministájával, akinek megvolt az akkortájt szexuális kérdésekben még nem túlzottan járatos ősatya ízlése számára szokatlan szokása; na és ha ez a jelentősen eltúlzott, korai-szexológiai presztizskérdés nem lett volna elég, azután még át kellett esnie a világ első és alighanem egyúttal az utolsó oldalborda-műtétjén is... Ha ezeket a nyilván nem napok alatt lejátszódó részleteket összeadjuk, az én 45 évem mindjárt nem is tűnik olyan kétségbeejtően öreg kornak, hogy a nagy döntést egyoldalúan befolyásolhatná. Hiszen azért arra már réges-régen rá kellett jönni, hogy a körülmények összessége soha nem áll szolgálatunkra készen glédába. Hogy azok az emberek, akik valamilyen lépés megtételét mindaddig halasztják, amíg kivétel nélkül nem minden előfeltétel biztosított, soha nem is fogják rászánni magukat a cselekvésre. A következtetés tehát: Eddig és ne tovább!

Es ha már eddig eljutottunk, hogy a kérdést megfontoltan járjuk körbe: Andrea ükapja a múlt század közepe táján, még ugyancsak fiatalon Amerikából, Iowa államból, onnan is - legalábbis egy régi fénykép tanúsága szerint - Davenportból indult világgá, napkeletre, és került el Erdélybe, hogy azután ott is ragadjon, sőt az évtizedek múltával az eredetieknél is jóval példásabb magyar pátriárkává nője ki magát, magja szaporodjon, ivadéka sokasodjon. Nem jött-e el vajon az ideje annak, hogy ezt a kicsit túl hosszúra sikeredett kitérőt most éppen egy ükunokája korrigálja ki? Hogy azt a világrendet, amelynek a fölborulásával folyton olyan sok bajunk volt, most mi állítsuk helyre, persze csakis annyiban, amennyire az ránk tartozna, amennyire az egyáltalán a módunkban állna? Annyiban viszont annál inkább? Ami pedig a másik oldalt, az én szűkebb családomat illeti, legalább egyes, távlatokkal meg felelősségérzettel is rendelkező tagjainak már réges-régen le kellett volna győzniök magukban az idők folyamán beidegzett, minden akadályt játszva legyűrő, a végletekig kifinomult öngyilkossági hajlamot, és ehelyett tabula rasát teremtve kellett volna megszakítaniok a szenvedések végetérhetetlen sorát - már legalábbis ami a magyar változatban oly jól ismert szenvedésformákat, elsősorban is az azoknak az utóbbi évtizedekben kibővült és változatosabbá vált skáláját illeti.

Mindezen felül vajon én végül is nem még mindig ugyanaz a pasas lennék, aki a legszűkebb baráti körben időnként, bár tapintatosságból még ott is csak minden szökőévben jelentgettem ki: talán nem is annyira suta, sőt idióta ötlet, de a maga nemében valóban súlyos, a jóízlésbe ütköző badarság a 20. századot, annak is a II. világháborúval meg az azt előző-követő időszakokkal jelzett periódusait végigélőknek a részéről Magyarországon a jó ég tudja még mire, miféle 'jó' fordulatokra, változásokra, főleg a környezet alap-attitűdváltozására várakozó zsidónak lenni? Nem is vitás, az eredendő hiba már a születésnél elkövettetett - de hát az a mai fluid világban determináló körülmény csakugyan olyannyira eleve megváltozhatatlanná kellett váljon, hogy azt többé már meg se lehessen kísérelni helyrehozni? Még akkor is, ha 1956 népvándorlását megengedhetetlenül figyelmen kívül is hagynánk? Hiszen végül is miért ne lehetne egy vélhetően életképes növényt új talajba ültetni át? Vajon hogyan másképp maradt fönn maga a katasztrófák során csaknem teljesen - és nem is egyszer - elpusztított magyarság, mint magába szíva, asszimilálva szinte megállás nélkül egész történelme folyamán az arra hajlamosakat? Márpedig ha ez így van - és ugyancsak így van -, akkor miért ne működne ez a folyamat adott alkalommal a szokásossal ellenkező irányban is? Nem is kell ez ügyben a legékesebben szóló példára, az Egyesült Államokra hivatkozni - hiszen ha nem is az amerikai módra, de valamilyen szinten minden népben van valami ehhez hasonló képesség.

Vagyis hogy oly sok mindent felismerve nem a sors oktondi Miért-jével állok én itt szemben? Nem pusztán azt kell kérdezni, hogy mi a szent lószart keresek én itt, de sokkal inkább azt, hogy: az isten szerelmére, vajon miért is teszem én ezt? És nem akarózik most már úgy igazán megfelelni egy racionális Mert-tel erre az ostoba válaszok tömegét ontó Miért-re? Emlékszem, végtelenül feldobott állapotban egyszer ezt is mondtam a témára nyomban igaz partnerként reagáló Andriskának: valaha hallottam egy egyszerű kis mondást, amely valahogy így szólt: azoknak, akik azt hiszik, hogy igenis meg tudnak valami egyáltalán nem mindennapi dolgot tenni, éppen úgy, mint azoknak, akik azt hiszik, hogy sajnos, ők aztán teljes mértékben képtelenek lennének arra - alighanem mindkettejüknek igazuk is van. Mármint a maguk módján. Helyre kis mondás, nem? Mindennek a tudatában kérdem tehát: nem lenne mégiscsak jó megtudni, hogy mi vajon milyen fából lennénk kifaragva?

Andrisnak módjával bár, de tetszett a kérdés. Viszont nyomban mondott is valamit, amivel kétségtelenül sikerült engem elképesztenie. Méghozzá azt, hogy ő, ha természetesen közel sem a kezdettől fogva, de már éppen elég régóta érzi, sőt tudja: bennem a szinte hallhatóan rotyogó forrongás valami ilyesfajta kiútra fog előbb-utóbb találni. Úgyhogy már csak ezért se csodálkozzak túlságosan, ha ő ezt, igaz, némi kis túlzással, de szinte magától értetődőnek tekinti.

Ezek szerint az elmúlt évek során, olyan biztosan, mint egy logikusnak tűnő érvekkel megingathatatlan tény, olyan szubsztanciálisan, mint egy derűsen szunyókálást imitáló tűzhányónak a léte, amely ártatlan képpel áll annak idején kirobbantott, szétfröccsentett tölcsérével a helyén, alamuszin nem-füstölő csúcsával otthonosan ékelődve bele a békés tájképbe, jelét sem adva a titkos benső rekeszeiben lassan, de állandóan emelkedő-táguló-fortyogó pokolbeli hordalékoknak - ez lettem volna én?

Épp akkoriban jelent meg a porondon egy merőben újszerű elem is, amelynél aligha hinném, hogy még a később szerencsére mégiscsak beérő fejlemények fényében is érdemes lenne hosszasabban időzni. Mindössze arról volt szó, hogy félszeg, hol könnyebben kitapintható, sőt éppenséggel megszállottan tárgyra törő módon, hol meg csak amúgy kezdeti mocorgásként fejlődött ki valamilyen fajta, igen kezdetleges elkötelezettségem olyan elszórt kezdeményezések iránt, amelyeknek a céljává a magyarországi status quónak vagy netán annál is többnek a megváltoztatása válhatott volna - akárcsak tiltott hangok hallatása formájában is -, amolyan első lépésekként, legalábbis bizonyos területeken. Éppen 1971 elején nyílt volna valami ilyesfélére egy esetleges alkalom, bizonyos letartóztatások és ezekkel kapcsolatosan rendőrterror, fizikai erőszak, mit szépítsük, véres alkalmazása ellen, meg persze a szólásszabadság követelése mellett megszervezendő, ezúttal végre írásban is deklarált és aláírásokkal megtámogatott tiltakozási akcióra, a legeslegelsőre. Ez a rendkívül szűkkörű akció-tervezés viszont azon nyomban kiváltotta a rendszer vezetőinek a reakcióját, kísérletét a csupán csak néhány fős csapat egyes hangadóinak - elsősorban persze hogy annak a vastag keretes szemüvege fölött ki-kitekintő, magát mindig minden irányban lebiztosító konspirátor-utánzatnak, úgy is, mint a biztos szemmel a leggyengébbnek ítélt láncszemnek a leválasztására, majd megnyerésére - természetesen a rendszer főideológusa, Aczél György által beindított és nyomban, mondhatnám ellenállás nélkül, sőt gyors behódolással sikeressé tett manipulációs kísérlet, amelynek köszönhetően a mocorgás egy nap alatt dicstelenül kimúlt. Márpedig ez, akárhogyan is közeledtem volna személy szerint én ott kinn a perifériákon magának a kezdeményezésnek a tényéhez, a vacakolás szintjénél feljebb nem is fejlődött kudarc bennem közel sem csakis a belső kibontakozási kísérletek lehetőségei iránti vaskos kételyeimet erősítette, hanem végtelen elképedésemre minőségileg új kapcsolásokat hozott felszínre.

Azon kaptam ugyanis magam, hogy még a legvalószínűtlenebbnek a bekövetkezte, tehát radikális, világrengető változások megvalósulása esetén sem igen vágyakozok, még kevésbé lennék majd képes egy éppen ezekért az áldásos tervekért tevékenykedő itteni közösségnek a tagja lenni. Vagyis hogy - amint azt október 25-én már felmértem - az én ellenségeimnek a legkevésbé sem minden ellensége válik szükségszerűen az én politikai partneremmé. De még mennyire nem! Hogy nem itt, hanem másutt? Másutt, levegőváltozás után, szabadabb mozgásoknak a honában talán. De történetesen itt, Magyarországon, nem. Valahogy nincsen nekem ahhoz többé kanalam. Annyi sok gyomorrontás után képtelen vagyok már ilyesmikkel etetni magam. Itt, ahol még azt a pinduri kis együttest is egyetértésre bírni bármilyen, akármilyen cselekvéssel kapcsolatosan, de főleg a megfontolt, sem a szélsőjobb, sem a szélsőbal, a mi esetünkben jelenleg még vitathatatlan, ordító fő veszélyként ez utóbbit, a kommunista kihasználást vagy éppen bekebelezést akár csak közvetve is segítő tevékenység ellenében olyan volt, mint ha a réges-régi mondás szerint macskákat akarnánk csordába terelni. Azokat a macskákat, amelyek a felettébb találó című, gyerekkoromban élvezett török mese szerint 'mindig egyedül járnak'. Köszönöm szépen, de még ha a macskakarámba terelés valaha is sikerülne, ebből én akkor sem kérek, nekem abban szerepem nem lehet. Helyesebben persze hogy lehetne, sőt kívülről nézve ez mindennél logikusabb is lenne, éppen csak hogy én ezt vagy bármi ehhez hasonlót nem szeretnék megélni. Mintha rémálomba, úgy markolt belém az eddig nem ismert félelem, mi mástól, mint az úgysem megélendő vagy megélhető 'győzelemtől': itten egyszer, fogalmam sincs, mikor, de egyszer majd szabad választások lesznek - és én, ha akkor meg történetesen élek, képtelen lennék bármilyen itten honos, Made in Hungary pártra is szavazni! Még a 'kisebbik rossz' politikai döntésekben gyakran alkalmazott elve alapján sem.

Maradhatott volna tehát valamiféle végső tartaléknak, mozgatóerőnek a Vanitatum vanitas - ami ugyan engem is eredeti formámban, egyszer - dehogy egyszer, túlságosan is sokszor és kontrolltalanul hasonszőrű társaimmal együtt - jócskán birtokába kerített, de éppen ezen hasonszőrű társaimmal szemben, velük meredek ellentétként, nem kis mértékben éppen az összehasonlítás riasztó hatásával, bennem a már keserves kínok közepette kiizzasztott múltammal együtt az idők folyamán csaknem kiírtódott, süllyedt bele a semmibe. Vagy ugyanez, csak egyszerűbben: az 1956. október 25-i átértékelések, fogadalmak részben, illetve nagyrészt sikeres megvalósítása esetén nem akartam én többé - az elképesztő módon időnként még mindig csábító kísértések ellenére sem, nem kis mértékben az előttem tornyosuló jó egynéhány gátlástalan-ízléstelen példán utálkozva, ha lehet még kevésbé -, valóban nem akartam én Magyarországon bármiféle közéleti tényezővé, ismert vagy elismert emberré, sikerré, hírességgé, egyáltalán valakivé-valamivé is válni. Kapirgáló és közben nagy-büszkén az égre kukorékoló kakassá azokon a kisebb budapesti, hát igen, olyan izé-dombocskákon. Mármint abban a fölöttébb valószínűtlen esetben, ha egyáltalán váltam is volna valamivé, persze a saját magam tökéletes jelentéktelenségén kívül.

Én tehát nemcsak magunk miatt értem meg a távozásra, de azért is, mert ilyen-olyan változások esetlen felvázolásakor képembe kiabálóan sem volt nekem közöm az emberiség helybeli képviselőinek az itt nap mint nap megtapasztalt példányaihoz. Merthogy férfiak meg nők élveboncolója lettem, miután a viviszekció szikéjét először saját magamon próbáltam ki; csakis a megszerzett gyakorlatnak a birtokában jutottam el odáig, hogy másokra való tekintettel köszörültessem újra élessé. A véletlen úgy hozta, hogy éppen ezenközben bukkanjak Márai Sándor naplójából erre a távozása előtt, ott Magyarországon írt sorra: "El kell menni, mert ha itt maradok, belesorvadok az agresszív butaságba, ami itt körülvesz..." Jaj de értettem, milyen fájón értettem, miről beszél, mitől retteg kora-ifjúkorom kedvenc műveinek a szerzője! Arról már csak futólag téve említést, hogy hogyan merne arrafelé, Magyarhonban bárki is Márainak erről a művéről értekezve, ma vagy a jövőben nem pontosan ezt a mondatot hangsúlyozni a legfőbb, a legtalálóbb, a legkönyörtelenebbül leleplező elemként? Igen, igen, pontosan az agresszív butaság miatt! A mindent lehengerlő, a szennyes vízként mindent maga előtt kergető, mindent elöntő butaság miatt! Számtalan felkiáltójellel emelve ki azt szűkebb környezetéből!

Volt azért itt mindenek fölött még valami - igen, maga a félelem. Minden tervünk akadályozójaként, majd később, a kockázatvállalások ellenében, a színtiszta, a vegyíthetetlen félelem az elháríthatatlanul utunkba álló, előttünk komoran fölmagasló nehézségektől. Az, amivel végleg nem állt módomban, mert nem is tudtam volna mit kezdeni. Hiszen ha föl sem emelem persze hogy nagyon jól ismert kényelmetlenségével együtt is összkomfortosnak érzett helyéről a fenekemet, ha örökre ott maradok, fél-legalitásban lapítani és ezenközben lelkem rezdüléseit méricskélni Magyarországon, akkor, tapasztalataim szerint, nem pontosan ezzel kellene majd szembenézni? Eddig jutva el, máris annál lelkesebben fogadtam meg Churchill tanácsát, amikor a háború egyik igen gyatra, még a szokványosnál is kíméletlenebb szakaszában ezt írta: "Ne érveljetek nekem szükségtelenül éppen most az előttünk tornyosuló nehézségekkel, hiszen azok majd magukkal a létükkel fognak elkerülhetetlenül érvelni saját maguk mellett."

A félelem a Má-tól mindig felülmúlja, mert fontosságában túltesz a Holnap-tól való félelmen. Ennek az egyik megnyilvánulási formáját szemléltette, sőt a maga félelmeivel még meg is erősítette a nácik agresszív blöffjei iránt következetesen tanúsított nyugati appeasement, a megalkuvás, a behódolás politikája a harmincas évek végén, a háború kitörését megelőző, azt elősegítő időszakban. Azt hiszem, az elbújás a jövőtől és a rettegés a mától összetett jelenség; nagy igazság van az ilyen lelki alapállást tükröző tanácstalanságban, olyan fajta, ami sok mindent magyaráz meg az emberi viselkedés sajátosságaiból. Mégis, kivételek ez alól a szabály alól is vannak. Merjem remélni, hogy, legalábbis 1956 óta, én is e kivételek közé tartoznék?

* * *

A részletek a hamarosan megszületett elhatározás után már aligha tarthatnának számot különösebb érdeklődésre. Aki el tudja képzelni, mit jelenthet a magyar lakásviszonyok közt egy nőnek és családanyának az első, ráadásul saját tulajdonában lévő otthona, az tudja csak értékelni feleségem remek emberségét, amikor zokszó nélkül hagyta ott akkorra már végre be is rendezett, otthonos és meleg öröklakásunkat. Amelynek a megvételéhez az én különbejáratú Budapestemnek a fele járult hozzá a nélkülözhetetlen kölcsönökkel, amelyeket nem sokkal távozásunk előtt bizonyultunk képeseknek maradéktalanul vissza is fizetni.

Turista útlevélért folyamodtunk tehát, de előbb, első lépésként, a forintnak, csakúgy, mint a többi kommunista ország pénznemeinek az értéktelensége és átválthatatlansága miatt engedélyért annak a kétszer 100 dollár értékű kemény valutának, tehát két felnőtt számára a maximumnak magyar pénzért megvásárlására, amely összeg lett volna hivatott kéthetes franciaországi turistáskodásunk költségeit fedezni - mármint hivatalosan; a valóságban ez az összeg képezhette volna négyünk új életének a gyors és biztos éhhalált garantáló anyagi bázisát. Ügyünket vélhetően elősegítendő, a két gyerek nevét az akkor éppen egy olyan helyen fél állásban dolgozó anyjuknak az útlevélkérvényére tettük, ahol az illetékes, Andrist még csak nem is ismerő személyzetisnek ilyen részleteken eszébe se jutott volna fönnakadnia. Nem is tette.

Aztán, mit tesz isten, nem kis elképedésünkre ott álltunk, amikor előbb a valutaengedélyt, majd magukat az útleveleket is megkaptuk. Ideadtak minden szükségest, úgy, mintha az természetes lett volna. Bennem mindig is erős volt a hiedelem, hogy az egész dolog valahol úgyis elakad majd, hogy valamilyen döntés itt vagy ott úgysem születik meg. Vagy megszületik ugyan, de a várttal ellenkező előjellel. Aztán tessék, most meg itt állunk, és csakis a kezünket kell kinyújtani úti okmányainkért meg valutánkért. Emlékszem jól, milyen elképedéssel kellett letennem a sok szép forintokat az írd és mondd tíz darab 100 frankos, nagyalakú, ordenáré módon eltúlzott méretű papirosért. És hogy a tranzakció lebonyolítása közben mely igen ellenállhatatlanul fortélyos góbénak tartottam magamat, Ábelként az újfajta, embercsinálta rengetegben, életemben először tartva kezemben külföldi, nyugati fizetési eszközt, amelyet Surgyélán vagy Fuszulán a legcsekélyebb habozás nélkül, azon nyomban sajátított volna el tőlem. Most vajon ki kísérli majd ezt megtenni helyettük? Feltehetően annak ellenére is, hogy ez a valuta amúgy tapintásra mindennek érződött volna, csak nem keménynek.

Mivel mi a világról semmit nem tudtunk, beleértve ebbe a fogas kérdést magát, vagyis hogy a Nyugatot eszik-e avagy isszák, a biztonság kedvéért retúr-vonatjegyeket vettünk. Azoknak a második felét, a hazafelé, vagyis a kiindulási pontra visszavivőt azonban, amint az, gondolom, az élesszemű megfigyelőnek jelenlegi tartózkodási helyünk ismeretéből is kitűnik, nem vettük igénybe. Még az is csak jó későn, néhány nappal a jegyek lejárta után jutott eszünkbe, hogy azokat el lehetett volna adni vagy egyszerűen vissza lehetett volna váltani. Méghozzá Párizsban ugyebár, azért a puhára sikerült kemény valutáért. A lehető leglegálisabb, semmiféle törvénybe sehogyan sem ütköző módon, csakis úgy, mint olyan emberek, akiknek a terveiben változások álltak be. Nem így azonban mi, reménytelen rabszolgalelkek. Meg kell mondjam: ezt a sajnos vitathatatlan tényt megértve Andris szerint én napokig úgy szitkozódtam, mint maguk a párizsi halaskofák. Hiszen életünk a kapitalizmusban pénzcsinálási, sőt pénzmegtartási tehetségünket illetően nyomban ilyen nem éppen ígéretes előjelekkel, kétbalkezes ügyetlenkedésekkel, grandseigneuri nagyvonalúsággal, sőt, nevezzük csak nevén a gyereket, részeg milliomosokként dorbézolásokkal vette kezdetét. (A velem és ügyemmel rokonszenvező olvasónak a szíves elnézését kérem a tapasztalatlanságom miatt lám logikusan be is következett malheurért. Remélem, a későbbiekben módom lesz majd ezt a csorbát kiköszörülni.)

Igaz viszont, hogy az éppenséggel nem hétköznapi jellegű döntésekkel szembenézésünket, a kisebb-nagyobb lépések fontolgatását, nagyrészt még magának a döntésnek a kiérlelését, sőt általában hónapokon át magatartásunk egészét - némi kivétellel - egy olyanfajta sang-froid jellemezte, ami bízvást mondhatóan különben egyikünknek sem lett volna a sajátja. Néha éppenséggel úgy viselkedtünk, mintha egész életünkben játékos kedvű, pajkosságra hajlamos, persze kétes legalitásban élve e tulajdonságainkat nem gyakorló, ámde ettől csak még vakmerőbb kalandorok lettünk volna. Mindennek a jelenlétére magunkban csak hónapokkal később, Párizsban, de még inkább Amerikában ébredtünk rá, nagyrészt visszamenőleges hatállyal, akkor, amikor többé már nem, vagy legalábbis nem annyira volt rá szükségünk, meglepődve ismerve fel, hogy ilyen irányú képességek nemcsak hogy egyáltalán voltak, de a szükség idején játszi könnyedséggel aktivizálódtak is belőlünk. Igaz, akkor már jócskán magával sodort bennünket az új élet vadabb, a régen megszokottnál riasztóan vágtatóbb áradata; így mi akkor inkább azzal voltunk elfoglalva, hogy hosszú ideig nem szűntünk meg csodálkozni: hol vagyunk, egyáltalán hogyan kerültünk ide. Meg hogy ami most velünk, egy új világ flaszterköveit koptató, léha turistákkal van, az nem egy meglehet fölöttébb zavaros, bár mégis szép álom, hanem egy fagyoslábú lidércnyomás, az új realitás, maga a hétköznapi valóság.

Hiszen velem még jó néhány évvel később is megtörtént, például amikor a New York-i utcán baktattam valahova, hogy egyszerre csak, P. Howard halhatatlan szavait idézve, mint derült égből a gumibot csapott meg a hitetlenségnek, sőt az elveszettségnek az érzése. Ebben az állapotban pár pillanatig egyáltalán nem értettem, hogy miféle szolgálatkész dzsinnek közreműködésével milyen forgószél repíthetett bennünket ide, a világnak pont erre a lehető legzavarosabb, sokszor a leginkább nyomasztónak érzett, ám ilyenként is hihetetlenül érdekes helyére.

De még New York előtt hadd térjünk vissza egy budapesti kitérőre, a dolgok logikája szerint lebonyolódott búcsú emlékei közül egynéhányra. Arra az időre, amikor Budapest hozzám nőtt, meghitt vidékein először tapasztaltam azt a már félig-meddig derűsen konfúzus közérzetet, amely sokkal inkább egy arra járó, csupán némileg részeg skandináv világutazó sajátja lehetett volna, attól tartok, arcomon olyasfajta félmosollyal, amely, mivel én magam meg nem mondhattam, helyettem valami ilyesfélét közölhetett, már ha egyáltalán közölhetett volna a persze hogy mit sem sejtő, de még inkább a legkevésbé sem érdeklődővel: hűha, de sok más, ismeretlen, varázsos várost fogok én még életem most kezdődő második felében bejárni!

Aztán, mielőtt még vállunkon tarisznyánkkal, abban az éppen belepasszoló hamuba sült, de azért mégiscsak töpörtyűs pogácsával elindultunk volna, bele a vakvilágba; amikor már végül is úgy éreztük, hogy ég a lábunk alatt a talaj, szentimentális utazásokat téve tértem vissza még egyszer életem gondosan megválogatott 'szent' helyeire. Búcsúzni a várostól, amely tulajdonképpen még haragszom-rád változatában sem lehetett sokkal rosszabb, mint bármelyik más; a hajdan gazdag, életerős, büszkeségtől nem is olyan ritkán teljes joggal duzzadó várostól; az elveszett, a megtépett, a megvert, az ürességgel dugig feltöltött várostól. Hiszen végül is minden attól függ, hogy hol állsz, hogy mit mutat a te számodra a te egyenleged. Sajnos, nekem semmi ilyesfélém nem volt. Igaz, onnan nézve, ahol én álltam, nem is volt rá szükségem. Megint csak kedvenc Babitsomra gondolva: "Futottam hősen, szüntelen, lélekzetlen; olykor szinte elbukni látszottam; s hasonlítottam ahhoz a fához, melynek koronáját földig csapja a szél."

A Bulcsú utcában és társult részein, ahol felnőttem, ahová apámat meglátogatni nemrég még visszajártam anélkül, hogy alaposabban körülnéztem volna, hiszen csukott szemmel is játszva érhettem célomhoz, az utcákat most, immár búcsúzkodva, mintha szűkösebbre összenyomottaknak és főleg jóval rövidebbre kurtítottaknak, a tereket zsugorítottaknak, az akácfákat, Horatius kedvenceit kókadtabban petyhüdteknek találtam, mint hajdanán, mint ahogy emlékeimben éltek. Ne beszéljünk mellé: mint amilyenek azok régen voltak. Apám Lehel kürtjéről elnevezett, messze földön híres-hírhedt vendéglőjének, gyermek- meg ifjúkorom színterének persze már régen hűlt helye volt, minthogy abból államosítása, 1951 után vagy három lakást képeztek ki, de a ház attól azért valahogy csak még kopottabbnak látszott, mint amilyennek valaha is azon az előkelőnek éppen nem mondható vidéken tűnt. Furcsa volt nagyon, hogy a vendéglő, amely, mióta csak éltem, nekem legalábbis mindig ott volt, úgy is, mint magának az otthonnak a szerves része, állítólag végleg eltűnt volna onnan. Végül is fel kell tételezzem, hogy engem kivéve már senki nem is láthatta. Pedig pontosan ott az utcán, az egykori bejárati ajtó előtt csapott meg a barackpálinka valahogy azért csak ottragadt, torokkaparós illatával összekeveredve az érzés: azzal együtt a villámgyorsan lebonyolított harci akcióval az én életemet is 'közösségi tulajdonba vették', államosították, a nacionálkasszát a benne fellelhető aprópénzestől kobozták el - még az a pár fillér is kellett a lopás, a nagy meg a kis szajré ízére rászokott nyomorultaknak -, mert azzal nagyon is együtt mi képeztük apám örökségét. Igen, együtt. Még akkor is, ha az üzlet névadójának, a nagybajuszos, lengő hajú Lehel vezérnek a mondája az egyike az elsőknek az önáltató, két perc alatt leleplezhető nemzeti műfaj produktumainak a nagy magyar vigaszok csodálatosan hosszúra tekergő, egymásba kapaszkodva halálfáradtan totyogó sorából. Mármint azért, mert hogy egy egész korszakot, az úgynevezett kalandozások korát lezáróan csatavesztes, 955-ben a Lech mezején tönkrevert nagyúr persze még a kivégzése előtt híres-nevezetes csavart kürtjét csalafinta módon, akasztása előtti utolsó kívánságként megszerezve úgy visszakézből indított, de annál iszonyúbbra sikeredett hórukkal ott helyben csapta agyon magát a magyar sereget megsemmisítőt, a diadalmas német császárt. Aki nem más kellett legyen, mint I. Ottó, aki - és ezt a legnagyobb sajnálattal, sőt fájdalommal közlöm - a tragédia éve, 955 után még jó 18 évig élt. És uralkodott. Az egészet a képzelet aligha szánta többnek, mint amolyan csakazértis magyar balzsamnak a persze hogy méltatlanul elszenvedett nagy vereség ütötte sebekre. Pedig dehogy csapta, drága gyermekeim, dehogy csapta. Nem csapott ő akkor már egy gyenge őszi legyet se agyon, a szegény...De azt ki is akadályozhatta volna meg, hogy Jászberényben a nem-létező kürt, nemzeti nagylétünk maradványa kiállítási zarándokhellyé ne váljon?

Amikor elvették, én magam meg a maradék életem lett a Lehelkürt vendéglő, a már nevében is hazug alapon áltató legendának az újmódi folytatása, a fogadó, a karavánszeráj, a piaciak takarékbetét-egyesülete, merev részegségbe fajuló évi taggyűlésekkel, a múlt tempós csordogálása, azé a múlté, amelyen átzubog az élet, amelybe az én embereim, vagyis az arra járó utasok, bevásárlók, piaci népek, tűzkő-szacharinárusok meg az egyébként őket hivatalból üldöző fináncok szívélyes egyetértésben benéztek, reggel csak éppenhogy beugorva egy kapkodva fölhajtott féldecire, na meg még egyre, később már időzve is ott valameddig, egymást heklírozva, fröccsöt iszogatva elsnapszlizgattak pár órát - tököm rázom, babonázom, mondta be az adut a piaci hentes és mészáros, a stílszerűen főttkolbász-ujjú Szonda Feri, eredetileg Püspökladányból -, közben mellettük valaki az örökös kibicek közül azért csak megevett egy nagy tányér 'valódi' szegedi gulyást - anyám főztjét -, amely gutakerülgető, homlokot gyöngyöztető dühvel tüzelt a krákogtató paprikától, a hozzá járó, nagy karéj kenyérrel - a kivételezetteknek serclivel - meg egy korsó sörrel, mindezt írd és mondd 24 kemény fillérekért. Csoda-e, hogy jó néhányan a jótét lelkek közül, legalább átmenetileg, amolyan második otthonra leltek a Lehelkürtjében?

Esténként aztán már új közönség, annak a soraiban is úgy vagy havonta kétszer a délceg, búgó hangon fülbe éneklő eredetileg bőgősünk, de az énekléshez a kontrás szerepkörében megtestesülő, nem szükségszerűen elérhetetlen igézetében a zárórát meg az azután végre-végre bekövetkezendőket kivárni csak nehezen képes aznapi ügyeletes, magafelkínáló hölgyemény, aki a kényszervárakozás közben majd fölfalta a fülébe szerelmes nótákat duruzsoló Gyulát, azt, aki ha más asztalhoz lépett, a szemkontaktust figyelmesen csak fenntartva amolyan különleges, de teljes értékű szerelmi előjátékot produkált a hölgynek. A kifejezetten jól öltözött, de valahogy csak nem polgárasszonynak kinéző nő, bár már nem éppen pipi, de azért még jócskán szemre- meg másravaló is volt. Na és mindemellett még spiritiszta is, ezért aztán Gyula zenésztársai őt csakis a 'szellemes csaj' néven emlegették. Nem hinném, hogy a Gyula-luxust magának megengedő, a legszívesebben vágyai célpontjának a karjaiba fogott bőgő helyére pályázó nő tudta volna, amit az én nemi nevelésemért valamiért felelősséget érző nagybőgős nem is egyszer közölt velem, mégpedig arról, hogy ha egy nap nincsen legalább három orgazmusa, akkor menthetetlenül megfájdul a feje. (Biztos vagyok abban, hogy Gyula ilyesfajta becsületbeli ügyekben soha nem nagyzolt.)

A vendégsereg zöméhez tartoztak a házas- meg nem éppen házaspárok, amint magukat az ital meg a zene gyönyöreinek átadva nyújtóztak el kéjesen a fehér abroszos asztalok mellett a kényelmes székeken, mosolyogva, duhaj kedvvel vagy éppen szívükből szakadt szomorúsággal hallgatva a cigányzenét, és tettek ezzel eleget lelki karbantartási szükségleteiknek. Például Szabó úr, a példás kistisztviselő, a hűséges törzsvendégek megtestesülése tagadhatatlanul szép darab, de még ilyes voltában is markolandó, még-a-szeme-sem-áll-jól huncut babájával, a szőke Margitkával. Ha kicsit becsíptek, Margitka megrendelte szeretője nótáját, nemesül azt, miszerint: 'Nógrádban, Gömörben, berúgott és ott fekszik egy gödörben...' Igen, azt a szlovákokat még a régi módi szerint csakis tótoknak nevező nótát, amely szerint 'magyar legény nem ad csókot tót szecskának...' Természetesen apám jóindulatú, sőt elnéző helyeslésével, hiszen őt cseppet sem véletlenül szólította mindenki, akit csak arra vetett a sorsa, Papának. Már kivéve persze azokat az újoncokat, akiket az előző este esedékes verekedés során osztott ki az öreg. Mert azok másnap korán reggel bejőve őt, a zsidót ökumenikusan csakis Keresztpapának szólították, sőt egyesek közülük, ha idejében el nem kapja, kezet is csókoltak volna neki. Azért az áldott, azért a felavató első igazi felnőttkori verésért tegnap este. Mert hogy nem vitás: meg is érdemelték. Hiszen előbb-utóbb a nagy igazságok mélységes hitével vallotta a vendégsereg: 'Ahol az ember eszik, oda nem szarik'. De nem ám! És ha véletlenül egy este Papát nem ismerő idegenek keveredtek el arrafelé, mondjuk a külföldnek minősülő Ferencvárosból, de már a belépésük pillanatában látszott rajtuk: rosszban törik a fejüket, hamarosan meg is hallották az első intrádára még jóindulatúnak szánt, barátságos figyelmeztetést: 'Ahol az ember...' Volt, hogy ez használt, volt, hogy nem. Ha nem, akkor kezdetét vette a népnevelés lehelkürti változata, a haddelhadd. Az ősi kuruc mottóval: 'Csak a fejit, hogy meg ne sántuljon!'

Most a környéket egy meghatározhatatlan fajta, valahogy homogén-szürke, maga elé meredően siető embertípus népesítette be, nem úgy, mint régen, gyerekkoromban, amikor a gyerekszemnek a különböző osztályok számtalan csoportjából toborzott lakosság valahogy természetesen összeálltnak meg ugyanakkor sokfélének, ezerarcúnak tűnt; nem most, amikor az új szürkék képviselői számára én aztán már nem jelentettem abszolúte semmit sem. Tőlük akár ott helyben rá is gyújthattam volna a vendéglőbeliek egykori kedvenc dalára, a sírva vigadóra, miszerint: 'Minek jöttem erre a bús világra...' Igaz, egy percig csodálkozva néztek volna rám, de aztán csak siettek volna tovább - már azok, akik legalább arra a rövid időre vették a fáradságot, hogy egyáltalán rám hederítsenek. Azt is csak úgy fél szemmel. Hiszen azzal is láthatták, hogy a pofa nem idevalósi, de csatangoló idegen. Vagy spicli? Á, spicli nem kelt maga körül felhajtást. Így azután engem nem ugatott meg még a lámpaoszlop lepisiléséhez is kedvetlen, ránézésre is elszontyolodottnak tűnő kutya sem, én meg hálából, az ide költözöttek begombolkozottságát értékelendő viszonzásként, nem köszöntem, még csak oda se biccentettem egyetlen szembejövőnek sem. Amikor ezt aztán mégiscsak megunva egyszer egy felém tartó pasasra mint régi ismerősre jóindulatúan mosolyogva rábólintottam, az, mintha orron vágták volna, úgy hőkölt vissza, elhűlten. Ahogy visszanéztem, az ipse még mindig ott állt, aszfaltba gyökerezett lábakkal, el nem fordította volna rólam egy égi látomástól hirtelen megvilágosodást tapasztaló, bamba fejét. Persze az is lehet, hogy mostanság ő volt a környék ügyeletes bolondja, olyan, amilyen annak idején minden magára valamit is adó környéknek volt. A város minden részében csakúgy, mint a falvakban. Nálunk Árpi töltötte be általános megelégedésre ezt az egyáltalán nem könnyű szerepet: jó fiú volt, ráadásul zsidó is, a nagy ünnepeken persze hogy be is engedték a templomba, ahol mindig valahol apám körül tüsténkedett; Árpi, valahol már a harminc táján, de legfeljebb 16-nak nézve ki, mindig toprongyos, készséges, vigyori pofa; csakis azok nem szívelték, akiknek a fele lelkét már elvitte az ördög. Azok aztán a legkülönfélébb kínzásokkal addig gyötörték, amíg sírva nem fakadt - vagy ezt megakadályozandó, valaki hívatlanul közbelépve a kínzásnak véget nem vetett.

Azon kaptam magam, hogy emlékekkel játszadozó sétám közben sóvárgó érzésekkel teltem el egy rengeteg bántást, bánatot, majd töménytelen tragédiát hordozó, immár a semmibe tűnt világ után! Meg azon, hogy szerettem volna tudni, vagy legalábbis jólesett volna érezni valamit arról: vajon milyen lehet ma ott élni, mennyiben lehet más, már persze hogy más, mint bárhol máshol; vajon megvannak-e ott ma a régi lokálpatriótáknak a kései utódai, és ha igen, azok tudnak-e bármit is arról, milyen volt náluk a tegnap, az adjonisten, mondjuk a mi sárga csillagos házunkkal, amellyel a mai jelenüket úgy-ahogy össze lehetne, szabadna vetni, cseppet sem érdektelenül, az adott és mégis önmagából régen kifordított térben. Ez ugyebár érthető, főleg ha tekintetbe vesszük: attól tartottam, hogy az én bennszülöttségi koromnak és körömnek a megkésett utódai az égvilágon semmiféle figyelmet sem fordítanak annál összetettebb jelenségekre, mint csak és csupán arra, amit az arcuk közepén elterpeszkedő, sokdioptriás szemüvegük tartására szolgáló, elcsöppenő orruk reprezentál.

Hajdani játszótársaim, mintha csak bizonyítani akarták volna - már ha nekem hol másutt, mint a világnak ezen a pontján erre a legkisebb szükségem lett volna -, hogy a még oly szende kisgyermekek is, akik szorgalmasan tépdesték kifelé a pillangók szárnyait, és az autók hőskorában, de még a lovaskocsik, a stráfkocsik, a kordélyok visszfénykorában az idős hölgyek feketén fénylő lakkcipellői elé virágként szórtak csuszamlós ajándékot lóhullajtás-gyűjteményükből, bizony még ők is idővel hasznos, éppen hogy csak immár közel sem a régi szép időkhöz hasonlíthatóan leleményes honpolgárokká nőtték ki magukat. Közülük az egynéhány fellelt még a sokéves átlagnál is elhasználtabbnak tűnt, ami engem viszont annak a fantasztikus felfedezésnek a feltételezésére késztetett, hogy talán én sem lennék már az a régi játékos kölyök - bármennyire furcsa is volt ezt pont ott, magában a hajdani játékvilágban érezni.

Egyetlen megmaradt-ottmaradt egykori barátom? Papp Zolinak hívták; később lett egy kislánya, akit Andreának neveztek el, de a politikában jártasabb környékbeliek csakis Papandreuként említettek. Zoli értetlenül meredt rám, amikor idéztem kedvenc sorainkat az Esti Kornélból. Ő még viszonylag korán, a környezetét is jócskán megelőzve szabadult meg régi szép elveitől és a kornak megfelelő, hasznos újakba bújtatta magát. Azok pedig mik lennének? Á, hosszú mese lenne az... Ambíciók? A bátor, messzetekintő, mint a karizmok, kidomborodó ambíciók? Ambíciók - ugyanabban a sötét, nedvességfoltos, udvari lakásban? Ugyan hol voltak már azok? Alig pár perces beszélgetés után kiderült: karrierje az évtizedek során megtévesztésig hasonlított egy forgókerekébe zárt mókuséhoz: szakadatlan mozgás közepette az előrehaladásnak az illúziójával és egyben a teljes hiányával. Ja igen, majd elfelejtem: a szomszédos utcát vajon ki másról nevezték nemrég el, mint - igen, nem tévedés - magáról a nagy festőről-íróról-folyóirat-szerkesztőről, Kassák Lajosról! Akit a kommunisták még életében ugyan veszettül gyűlöltek, halálában azonban persze, mint majdnem mindenkit, aki ezt már nem kérhette ki magának, megkísérelték, ha nem ment szőröstül-bőröstül, hát legalább úgy látszatra kisajátítani. Hajlamos lennék azt hinni, hogy a hajdani Fóti útnak a lakói közül igen kevésnek, jó, ha két kézen megszámolhatónak volt némi fogalma arról, hogy ki lehetett a címükben szereplő utca névadója. Habozok kissé ilyet mondani, de azt hiszem, jobb, hogy a humorérzékben idős korára sajnos már némileg szűkölködő Kasi ezt nem érhette meg.

A nosztalgia hívó szavára hallgatva elzarándokoltam gyermekkorom szépséges zsinagógájába, helyesebben csak elmentem volna, minthogy az a zsidók számának a drasztikus csökkenése, a vallásukat gyakorlóknak a krónikus hiánya miatt persze hogy nem volt már templom, még csak emlékműként sem mentődött át, hanem átalakult egy üzemanyagraktárrá. Úgy, ahogy volt, mór stílusban. Az impozáns épület háta mögött, a régi templomudvarban, ahová a nagy ünnepeken mi, vásott kamaszok úgy vágyódtunk kiugrani egy pár szentségtörő cigarettaslukkra, volt egy döngölt föld-padlójú imaház, ahol a bennlakó samesz szerint közel sem minden héten szombat reggel jön össze a minye, a közös imához nélkülözhetetlen tíz zsidó férfi sem.

Uram istenem, amikor nekem 13 éves koromban, 1939-ben, egy örökre emlékezetes szombat délelőtt volt ott a barmicvóm, több mint 1000 ember töltötte meg a nagytemplomot! Nem, egyáltalán nem szükségszerűen azért, hogy engem halljanak máftirként úgy 2-3 órának tűnő, a valóságban állítólag mindössze vagy húsz percig héberül énekelni - pedig az kétségkívül nagy szám volt, még akkori méretekkel mérve is, hiszen vagy három hónapig tanított rá meg sok minden másra a vénségesen vén, ezüstszakállas, lassúbeszédű, szikár-arisztokrata külsejű, gyönyörű, áldó kezű meg modorú, a minden kétséget kizáróan levita rabbi, az egyetlen valóban bölcs ember, akivel életemben találkoztam, már olyan értelemben, hogy a szűkszavú bölcsesség felülmúlja a meglehet magasrendű intelligenciát is -, hanem azért jöttek el, hogy jelenlétükkel is megosszák férfivé avatásom, a zsidó közösség teljes jogú felnőtt tagjává fogadásom nagy pillanatát köztiszteletben tartott, akkor éppen a felismerhetetlenségig elérzékenyült apámmal. Ha jól meggondoljuk, mindez tulajdonképpen egyáltalán nem is olyan régen, csak éppen hogy még egy másik, rövid idő alatt elsüllyedt világban zajlott le. És ez úgy egészében, amikor éppen ott találtam magam, jobban fájt, mint azt annyi minden után még mindig, vagyis hogy valaha is el tudtam volna képzelni. Annak ellenére is, hogy soha nyoma sem volt bennem valamiféle zsidó önelragadtatásnak. Még ennél is kevésbé bármiféle hajlam amolyan áhítat-tivornyára. De amikor onnan elmenőfélben voltam, és még egyszer visszanéztem, a nincs többének, a semminek a vadidegen, de magukban a sejtjeimben félreismerhetetlen ízét éreztem. A többé be nem tölthető hiátusét... Ott tett látogatásom után mindezért még az eddigieknél is alázatosabban, de azért csak sürgetőbben kérem az Urat, hol csak megszokottságból, hol emlékező csontjaimból fakadó, valódi szenvedéllyel: Atyám, segíts eljutni oda, hogy mindennek ellenére, így a Te templomoddal, de még inkább az azt egykor megtöltőkkel történtek elviselhetetlensége ellenére is képes legyek hinni Benned - vagy ha ezt nem teheted, mert bármi ilyesmi ellenkezne világod rosszra való hajlandóságát oly sokszor megtapasztalt, keserűre fordult elveiddel, akkor segíts legalább ahhoz, hogy mivel valamelyest lám még mindig hiszek Benned, vagy, ha tetszik, igenlem, mit tagadjuk, kívánom létedet - már bocsánat az önhittségében is mértéktelen fogalmazásért -, ne csak úgy félvállról, nem-törődöm módra, de meghittebben, bensőségesebben gyakorolhassam azt a jaj-de-nagyon szemérmes hitet!

Addig is, amíg ez bekövetkezne, senkit nem kívánva megbántani, közölnöm kell, amit most már elfogadok: vagyis azt, hogy a zsidóság, pontosabban a judaizmus számomra, külön használatomra a régi, meghatározó emlékeken kívül, az évezredes tradíciók ellenére nem is jelentéktelen mértékben mintha némileg a hagyományosnál jóval magányosabb műfajjá vált volna, nem egészen úgy, de azért valahogy hasonlóan, mint Mendelssohnnak azok a remekmívű, szöveg nélküli dalai. (Elnézést kérek, ha ezt gyakrabban említem, de csakis azért teszem, mert módfelett szeretem.) Nem tudom és nemigen hiszem, hogy ez lenne a végső stáció; azt viszont nagyon is érzem, hogy a régi templom pusztulása, az emlékek feltörése csakis megerősítette bennem ezt a már hosszabb idő óta érő és erősödő tendenciát. Holló Tamás, az egyszemélyes, a maszek és a maszekságát büszkén vállaló zsidó? Mars vissza a sorba, pimasz fráter!

Elkövettem egy talán még ennél is súlyosabb hibát: elmentem '56-os budai albérletembe. A kis utca meg a miniatűr tér nemigen változott, csak éppenhogy a zsákutca-tér másik felét is megnyitották és két oldalt beépítették 3-4 feltűnően ronda házzal. Ha valaki, akkor alighanem csakis az előbb is említett mindentudó jóisten a megmondhatója annak, hogy a kommunisták miért szeretik oly fenntartás nélküli odaadással a csúnyánál is csúnyább épületeket.

A házhoz vezető boldog utat - amely számomra többé már nem járható - gondosan megkerülve, a megnyitott új oldalról jöttem be a térre. Edit nemcsak hogy megvolt, de változatlanul ott lakott, a most már kettéválasztott lakás kisebbik utódjában. Igen, abban a szobában, amelyben én akkor oly rövid ideig oly - ismételten bocsánat - istenkísértően boldog voltam. Férje '56-ban egyetlen szó nélkül, még csak el sem köszönve és alighanem vissza sem nézve hagyta ott, ment Nyugatra, a nekem szemmel láthatóan őszintén megörülő, engem teával kínáló Edit mit sem tudott róla. Korán öregecske lett; mikor megtudta, hogy Évikével már réges-régen mindennek vége, hajszál híján elsírta magát. (Nem furcsa, hogy az ember milyen szerepekhez juthat másoknak az álomvilágában? Például a 'Vannak azért mégiscsak itt-ott, elvétve szép dolgok is ebben a satnya életben' kategóriájában, az ehhez tartozó címszavak alatt.) Magának Editnek nem sok szép emléke lehetett, bár ki tudja? Lakása-szobája ugyanis ijesztően túl volt zsúfolva patinásnak tűnő holmikkal, amelyektől, nyilván érzelmi értékük miatt, olyannyira nem volt képes megválni, hogy inkább várta ki immár elkerülhetetlen sorsát egy összedőléssel fenyegető bútorraktárban. Nevetséges nyugdíjából meg alkalmi könyvelési munkákból élt, mint meghatóan karakánul mondta, úgy, hogy panaszra nincs oka. Dehogynem volt. Fájt a szívem érte, hiszen már csak velem tett jó cselekedetéért is jobb sorsot érdemelt volna. (Minden ismétlődik: azt hiszem, szó szerint ezt mondtam róla meg az őskorban, 1956 tavaszán, vagyis akkor is, amikor éppen hogy megismerkedtünk.) Már úgy értem persze, hogy ha arrafelé a sorsokat érdemek szerint osztogatták volna. A bútorraktárrá átalakult szoba viszont számomra alaposan átfedte a régi képet, olyannyira, hogy az azóta kizárólag álomban vagy révületben kerülhet, már ha kerül felszínre. Egyetlenegy bútordarabnak a kivételével. Teámat ugyanis az öblös, barna, kopott, szent bőrkarosszékbe süppedve kortyolgathattam. Ugyanabban, amelyik ezer évvel azelőtt mind a két szobában otthonra lelt, sőt azoknak szerves része is lett. Téve ezt 'bús daccal töltött bársonyos begyével...' Színhely is lett, tanú is, meg lám nemcsak ábrándozásaimban, de még jelenlétével, befogadó öble még egyszer megnyitásával is az egykori szerelemkorlátokat lazító kifejezési formák keresésének az aktív részvevője. És közben időnként mintha a domboldalról elveszejtő mósuszillatot hozott volna a szobába a nyitott erkélyajtón át a kora nyári szél...

Búcsújárásom összegezése - nem mintha már azt megelőzően is nem hajlottam volna valami ilyesfajta véleményre: az élet igazi tragédiája nem szükségszerűen az, hogy a különlegesen szép dolgok nagyrészt fiatalon - és nem ritkán észrevétlenül - múlnak el belőle, hanem az, hogy könyörtelenül öregednek meg, és ha ilyenekként nem is elkerülhetetlenül válnak a saját ellentétjükké, de útközben valahogy jelentéktelenné zsugorodnak. Már persze kivéve az olyasmiket - már ha ilyenek akadnának -, amelyek az elmúlás törvényeinek nem engedve tovább élnek, mint amennyit a számukra kiszabott idő egyáltalán engedélyez.

* * *

Budapesten mindössze három-négy emberrel mertük megosztani terveinket, közölni velük, hogy mire készülünk. Tettük pedig ezt azért, mert a szigorú titoktartásra igen alapos okaink voltak. Azt talán mondanom sem kell, milyen félelmes következmények származhattak volna számunkra abból, ha szándékaink időnek előtte kerülnek napvilágra. Helyesebben az 'illetékesek' tudomására. A legkevésbé sem csakis magunkról volt azonban szó; szörnyű helyzetbe hozhattuk volna azt az egyikünket vagy mindkettőnket féltő és szerető, csak éppenhogy rosszul szerető rokont, családtagot, aki féltésünktől indíttatva meg akart volna bennünket akadályozni a számára végzetesnek tűnő ballépés elkövetésében. Több, sőt jó egynéhány olyan esetet ismertünk, egyet viszonylag közelebbről is, gyászzene-kísérettel, amikor szülő jelentette föl olajra lépni készülő gyermekét, hogy így akadályozza meg távozását - egy alkalommal olyan sikerrel, hogy a 'megmentettet' azon nyomban börtönbe is juttatta.

Hallgatásunk miatt egyesek utólag komolyan megnehezteltek, sőt olyanok is akadtak, akik bőszen megharagudtak ránk. Eltekintve természetesen azoktól az eleve reménytelen hatökröktől, akik távozásunkat árulásként fogták föl. Az ilyen ostobán kínos vagy fájó utórezgéseket azonban a hivatalos állami szervek lelkesen igyekeztek túlteljesíteni és így valahogy eliminálni. Vagy két hónappal távozásunk, illetve néhány héttel a végső visszatérési határidő lejárta után lakásunkat lezárták - lélek az ajtón se be, se ki -, majd épületes cirkuszként egy szégyenteljes bűnügyi eljárást indítottak ellenünk, hogy azután ebből az alkalomból néhány barátot-ismerőst, házmestert-szomszédot a rendőrségre citáljanak be, hallgassanak ki, majd ezek közül a 'használhatóakkal' magán a tárgyaláson is tanúvallomást tetessenek. Az ilyen-olyan kihallgatás nem tartozott azokon a tájakon sosem a legkedveltebb időtöltési ötletek közé, ezért nem csoda, hogy mások zaklattatása miatt volt némi kis lelkifurdalásunk. A bírósági kutyakomédia azzal zárult, hogy engem, ki tudja, miért, a soha el nem követett 'engedély nélküli határátlépés' bűntette miatt háromévi börtönbüntetésre ítéltek, Andriskát viszont - egy feminista felháborodottan tiltakozhatott volna a diszkrimináció kirívó esete ellen - csakis kettő és félre. Annak ellenére, hogy a lakás persze mindkettőnk nevén volt.

Ugye tetszik érteni a reakciós, ha nem éppen feudális szellemtől áthatott logikát ebben a sajátos döntésben? Ami valahogy így kellett szóljon: a férfi bűne súlyosabb elbírálás alá esik, merthogy a felelőtlenségre, a törvények áthágására hajlamosabb férfiak szokták az alapjában jó, de nem ritkán gyönge nőket a rossz útra csábítani. Valahogy úgy, ahogyan azt már Ádám is tette anno dacumál Évával, a híres-nevezetes alma-ügyben, hogy azért még ennél is messzebbre a kommunista büntetőjog-történelem legújabbkori magyar értelmezésében már ne is kelljen visszamennünk. Hmmm... Na igen. Nyilván, mert gyöngeség és nő - egymást kiegészítő, sőt feltételező fogalom. Főleg a huszadik században, annak is a második felében. (Feministák, figyelem! A tárgyalást egy bírónő vezette, és a sanda ítéletet is ő hirdette ki! Akik ott voltak, később elmesélték: munkáját igen komolyan véve a nő maga volt a lélektani felkészültséggel is rendelkező éleselméjűség. Ami akkortájt kollégái közt valahogy olyan módon vált ragályossá, mint a bizonyos értelemben rokon intézményekben mondjuk a hisztériás nevetőgörcs.)

Na és ha már a kiszámíthatatlan sors történetesen úgy hozta magával, mellékbüntetésként őilletékességeik mit is tehettek volna mást, mint hogy elkobozzák vagyonunkat, értsd: öröklakásunkat. Mindennel együtt, amit abban találtak. A legfájóbbal is: könyvtárammal meg pazar lemezgyűjteményemmel. Tették pedig ezt annak ellenére, hogy apósom, menteni kísérelve a veszett fejsze nyelét, továbbra is fizette az esedékes, helyesebben már esedéktelen részleteket, amelyeket valahogy mégiscsak elfelejtettek, ha már másnak nem, de legalább neki visszatéríteni. Hiába, azokon a tájakon rengeteg dolguk van az elfogulatlanul igazságot szolgáltató illetékeseknek, főleg ha hozzá kell járulniok az üres államkassza időnkénti feltöltéséhez.

Csakis ekkor értettük meg: az útlevélügyeket lebonyolító 'illetékesek' cseppet sem tartották valószínűnek, hogy egy 45 éves, használható szakma nélküli pacák, egy haszontalan filosz, ahogyan azt fentebb már megbeszéltük, tizenkettő egy tucatból, lényegében hasonló adottságokkal fölszerelt, bár fiatalabb feleséggel, viszont két kis gyerekkel, kapja magát és egy iramodással kisétál otthonából, állásából, hazájából meg életéből. Mert azért a hibbant agyúja vajon mihez is kezdhetne abban a kegyetlen darwini őserdőben? Hiszen őilletékességeik honnan is sejthették volna, hogy mi már készek voltunk életünk leghosszabb, lábakat legalábbis kilométerekkel megnyújtó lépésének a megtételére is? Természetesen csakis azután, hogy az évek töprengései megértették velünk a Walt Disney-rajzfilmekből is felismerhető, majd szemmel kiválóan követhető bölcsességet: egy ásító szakadékot nem lehet apró kis szökellésekkel hidalni át. Ha egyszer ugrani kell, akkor nincs többé mese: Hic Rhodus, hic salta.

Igenám, de ha ezt az eshetőséget az elvtársak nem is vették komolyan számításba, azért a bűnözőmentalitásba személyüket kiválóan belehelyezők mégiscsak biztosították magukat még a fölöttébb valószínűtlen esetekre is. Vagyis ha a cégéres idióta a logika legelemibb szabályait felrúgva kapná magát és a látványos légtornászmutatványt mégis teljesítené, akkor az Országos Takarékpénztár majd - látszatra csupán egy egyszerű bank - megteszi a magáét, hiszen a gyakorlatban felmerülő igényekre reagálva úgy is működik, mint az erőszakszervezetek egyike. Már azon kívül, hogy ugyanazt az ingatlant egymás után többször is piacra dobja - vagyis a pacák bírósági segítséggel elkobzandó öröklakását újra és természetesen ármegszabási monopolhelyzetéről már nem is beszélve, összehasonlíthatatlanul jóval többért, legalább tízszeres vagy tizenötszörös áron, ha nem annál is többért adhatja el egy új, ma már milliomos-tulajdonosnak ezúttal csakis készpénzért, méghozzá úgy, hogy közben a hat-hét év alatt eddig leizzadt, a madár befizette részleteket meg az előre, az adásvétel lebonyolításakor leszurkolt foglalót, a nagy, mit nagy, hatalmas összeget kollektív zsebére vágja. Vagyis hogy legfőbb funkcióját gyakorolva - ellopja. Csak úgy, mint ahogy egy kommunista államhatalom szanálja válságokból válságokba bukdácsoló gazdaságát meg pénzügyeit. Mert ők bizony már csak lopásból élnek; ez a művelet magától értetődik számukra, ezt úgy megszokták, ebbe úgy belejöttek, mint a kiskutya az ugatásba. Így tehát végül is a magyar igazságügyi hálózat hathatós közreműködésével a pártállam sokkal, de sokkal többet hoz be a vámon, mint amennyit elveszít a réven - már ha egyáltalán bármit bárhol veszített volna! Hiszen végül is üzlet, az üzlet - és a legjobb üzlet maga a proletárdiktatúra.

Egyáltalán nem lenne túlzás azt állítani, hogy a szépséges öröklakás, méghozzá nem is csak puszta létével, de még inkább egekbe szökő és úgyszólván pillanatok alatt be is inkasszálható forintértékével vált azzá, amelynek a magántulajdonként birtoklása miatt mi családostól távozhattunk, mint ahogy csakis az öröklakás volt az, amelynek a 'törvényes' elkobzása - vagy, amint azt már említeni merészeltem, ellopása - érdekében bennünket egyáltalán el kellett ítélni. Hiszen ha néminemű elkobzandó etyepetyék nem lettek volna, a magyar jogállam megvetően legyintett és leírt volna minket, mondván: Hulljon a férgese! Igenám, de nem ezt tette velünk úgy is, mint tulajdonosokkal, akikből hasznot valamit, bármit lehet kifacsarni. Lényegében azzal az elképzelhetetlen cselekménnyel vádolva minket, hogy nem ott, ahova isten tyúkja annak idején tojt bennünket, vagyis nem Magyarországon, ahol maga a bokréta van isten kalapján - 'stenkalapján - kívántunk élni, hanem valahol Bergengóciában vagy azon is túl. Márpedig ez hihetetlenül galád és ezért példamutató szigorral büntetendő izé... Az ember mégsem mehet tetszése szerint innen oda meg onnan ide. Császkáló életformát folytatni. Ki hallott már ilyet? És mi lenne, ha mindenki így tenne? A magyarok persze mennének Nyugatra, közben meg a barbárok, vagyis hogy az üzbégek, az ukránok na és megint csak a tatárok jönnének Magyarországra. Meg pereputtyostól itt nyüzsögne mindenféle ágrólszakadt cigánynépség is. Igenis az egyetlen védekezés az országromboló anarchia ellen az elrettentő büntetés. Hála a Pártnak, hogy: Van még független magyar bíróság!

Bár felváltva csináltuk Andriskával, többnyire az én feladatom, szívesen teljesített, kedvelt és amellett a jelen lévő közönség megnyilvánulásaiból időnként lemérhetően hálás feladatom volt a gyerekeknek, a világ legtökéletesebb és természetesen legszebb leányainak az esti lefekvés után, elalvás előtt mesélni (Szájból ki hang! - rendelte ezt meg Anna baba), felolvasni (utoljára az Egri csillagok került műsorra) vagy dalokat énekelni, lassan-lassan hagyományosra kimunkálódott, meghitt kis ceremóniácskák kíséretében. (A buktató csak ott volt, hogy ha igen-igen szerették az aznapi műsort, a szemük az érdeklődésükkel egyenesen arányos mértékben nyílt egyre nagyobbra.) Főleg a dalokkal azonban adódtak nem egykönnyen leküzdhető problémák is. Olyannyira, hogy olykor még a valahonnan az idők mélyéből származó nóták alkotó jellegű átdolgozásának a szükségessége is föl kellett merüljön. Például akkor, amikor Anna baba csakis keserves bömbizéssel reagált arra, hogy a csitári hegyek alatt, amikor a hó meg a ló le-elesett, kisangyalom puff! - kitörte a kezét, és ezért nem lehetett többé képes az ölelés nyilván neki is oly igen jóleső gyakorlatát folytatni. Mit lehetett mást tenni, mint az érző lelkű atyának egy újabb strófával toldani meg a szépséges dalt, méghozzá egy olyannal, amelyben kisangyalomnak hál' istennek meggyógyult a keze, és így az azzal ölelés aktusa újra a kívánatos lehetőségek birodalmába utaltathatott vissza. Hiszen minden jó, ha a vége jó, nemde? (Nem elképesztő, hogy végül is már Bergengóciában tudtam meg: a nótának eredetileg is volt egy általam nem ismert, mert soha nem is hallott második strófája, lényegében a magam-kreálta szöveg értelmét adva vissza, vélhetően az általában ilyesmiért nem bömbiző, csak elanyátlanodó felnőttek lelki egyensúlyának a helyrebillentése érdekében?)

A sors egyik sajátos fintora, hogy az esti zenei műsoron gyakran szerepelt kuruc nóta, például a Szegény legény vagyok én, a Te vagy a legény, Tyukodi pajtás vagy ezeknek a bujdosó variációjából mondjuk az Elindultam szép hazámbúl... Aztán egyszer csak elérkezett az az idő is, amikor a négyünket szállító vonat közeledett a határhoz, kifelé hazámbúl, és eközben egészen Hegyeshalomig a csomagok átkutatásának meg egyéb kiszámíthatatlan veszélyeknek a jelenléte miatt ottan hátul nekem azt az obligát zabszemet sem lehetett volna ideiglenes helyére besuvasztani. Na de azután, lévén végül is mégiscsak az egykori bujdosók meglehet kései és attól tartok, csenevész utódai, a Bécsbe érkezés frenetikus megkönnyebbülése után, majd az osztrák Alpok meg annak az oldalaiban a Mehemet-nem-látta másfajta, fekete-fehér tehenek csodálása közben egyszer csak pont az az utóbbi dal kezdett a fejemben zsongani. Sajnálva ugyan, hogy ezzel netalántán milliók lelkén ejtek többé soha be nem forró sebet, de már csak a történelmi hűség kedvéért is töredelmesen be kell vallanom: ahogy a vállam fölött, a fölfelé tekergő vonat füstjébe meredve 'visszanéztem fél utambúl', egy csöpp nem sok, de szememből annyi könny sem csordult ki. (Mindenesetre hálásan köszönöm idevágó kérdéseiket.)

Annál inkább gondoltam arra: a szívem az, amely most rendellenesen túlbuzog az engem csordultig feltöltő, eddig soha nem tapasztalt diadalmámorban amiatt, hogy sorsom porkolábjait lám egyetlen, a nyakak tömegeit kaszaboló huszárvágással magam mögött, a porban hagytam, titkos és rendkívül fondorlatos szökési tervemet maradéktalanul teljesítettem, és most, ha másként nem, de legalább gondolatban oly sok embernek, akikkel a sors balszerencsémre összesodort, nézhetnék csúfondárosan vigyorogva az elfancsalodott képébe. Tökfejek, gyötrésem közben persze mindenre gondoltatok, de erre aztán nem? Ehelyett ütöttetek, rugdostatok, éppen elég volt ezer évig! Ezek után mi lehetne elbájolóbb, mint az önfelszabadítás nemes aktusa!

Nem tudom, 'ezek után' vajon ez jól hangzik-e, ezzel szemben viszont tagadhatatlan tény, hogy nem voltam én diadalittas. Megkönnyebbült, az igen, bőségesen; de ittas - nem. Ehelyett a vonatkerekek akkor nekem valahogy ragtime-szerű kattogását hallgattam, és nem hinném, hogy közben gondoltam vagy éreztem volna bármit is, amit rendkívülinek lehetne minősíteni. Talán csak az előbb még sehol nem volt, most meg hitetlenkedéssel vegyes elképedést a nagy-hirtelenjében majesztetikusan fölénk meredő sziklától, azt is már késő délután, Salzburgba érkezve, majd a kora éjszaka zsibbadt félálmában München nekem akkor még mit sem mondó, viszont annál inkább végeláthatatlan pályaudvarán. Meg amikor kora hajnalban, a kényelmetlen hálóhelyeken megtöretve felébredtünk, már nem messze Párizs külvárosaitól, az első világháború csatatereinek a környékén. Addigra viszont már annyira hozzászoktam a zakatoláshoz, tudatosan nem is hinném, hogy hallottam volna; a hang ekkorra már a bennem dalolni kezdő belső békének a meghittebb érzékeléséhez adta az adekvát kísérőzenét.

Új és nagy múltú, mindegyre vékonyabban csörgedező jövőjű vendéglátóimnak, a fránya franciáknak van egy mondásuk - frázisuk? - a velünk éppen most történtekre. Ezeknek a nagy mellényű népeknek itt, a nekem átmeneti menedéket nyújtó - örök hála érte! - istencsapásoknak bizony a világon mindenre van egy mondásuk. (Dehogyis egy, átlagban öt-tíz. Mindig egyenletesen elosztva, a lehetséges megközelítések skálájának a teljes hosszában. Mintha ez a nép aforizmát enne reggelire, ebédre meg vacsorára. Ha nem is mindegyikre, de legalább naponta egyre.) Csakhogy még ez sem elég, mert az esetek óriási többségében a mondások egyike-másika olyannyira bele is trafál mindenkori céljába, hogy ott elterülve készségesen ajánlja fel magát a vég nélküli koptatásra. Partir, c'est un peu mourir - mondják. Elmenni, az egy kicsit meghalni. Még jó, hogy csak egy kicsit. Lehetséges lenne, hogy azt mindenek között pont ők ne sejtenék: ennek az ellenkezője is igaz lehet, mert hiszen maradni, ott, ahol kétségbeesetten nem akarod - az is meghalni, méghozzá nem is egy kicsit?

A hullámok játékának kitett magyar zsidó a metafizika tengerén

Párizsról meg az ott eltöltött négy hónapról külön kéne egy káprázatoktól, letörésektől, régi olvasmányaim hagyatékaival való első személyes találkozásaim mámorától, de főleg a repeső boldogságtól dagadó lélekkel írt naplóban nagyokat mesélni. Négy hónap? Felért az legalább a duplájával, ha nem éppen a háromszorosával, amelyből nem is igen szeretnék részleteket kiszakítani. Kezdetnek talán csak ennyit: Amikor a Gare de l'Esten leszálltunk a vonatról, és a tömeg lassan elpárolgott, kiderült, hogy ránk egy rég kihűlt Ady-versen kívül senki nem várt. A mi begyűjtésünk ugyanis Minouche-nak az emberbaráti feladata lett volna: a vonat azonban hajnaltájt érkezett, ő meg, az éjszaka gyermeke, akkor még teljes odaadással főleg csak aludt. Kétség sem férhet hozzá: akart ő felébredni, sőt azt is álmodta, hogy már felébredt. De mert nagyon szeretett aludni, mi több, meggyőződéssel hitt is ebben, nem volt rá képes.

Egyébként ki más, mint maga a végül is csak felébredt Minouche gondoskodott arról, hogy augusztusban, a Grand Vacance idején, amikor a kiürült Párizst a turisták veszik birtokukba - már persze a langaléta szenegáli utcaseprőktől eltekintve -, a balpart egy gyönyörűséges helyén, a rue de Bacon lakjunk, Lamartine egykori lakóhelyével szemben, egy Olaszországban gyerekestől, kutyástól, macskástól, majmostól és homokos-férjestől nyaraló barátnője nagy, barátságos és oly igen francia lakásában, csaknem teljes egy hónapig. Ugyanez a Minouche, csak percenként egyre fáradtabban, mutatta meg nekünk Párizst, amelyen keresztül-kasul és egy hétig úgy húztam-vonszoltam magam után csüggedt családomat, mint ajzott kutya a gazdáját, szinte falva azt a várost, amelynek egyes részeit régi mániám, a francia forradalom szakadatlan bújása, térképeinek tanulmányozása miatt naiv-ártatlanul úgy gondoltam, hogy jól ismerem. Nekem, számos nyelv passzív tudójának, életemben először kellett bármiféle segítség meg időnkénti magyarra átváltás nélkül egyvégtében franciául beszélnem, majd a minket szárnyuk alá vevő menekült-szervnél alkalmi kisegítőként oroszul és persze angolul tolmácsolnom, oda-vissza. János - tökéletes elképedésemre - nem volt ott, amikor érkeztünk, mert hol másutt, mint Afrikában kellett halaszthatatlanul indigót meg egyéb, nyilván a bozótban vagy a sivatagban nyáron igen használatos irodai idénycikkeket eladnia.

Így azután, minthogy Minouche csakis franciául tudott, azt is csak hadarva - igaz, dallamosan hadarva -, nem volt választásom: beszélnem kellett, megérteni, megkísérelni megfejteni, válaszolni, és persze kérdezni, megállás nélkül kérdezni a töménytelen érthetetlen, először látott-hallott-tapasztalt jelenségről. A kezdetekben szakadatlanul fájt a fejem, viszont unokasógornőm maga volt az angyali türelem, aki megvárta, amíg én második sebességben körülírok valami olyasmit, amit direktben sehogy sem voltam képes kifejezni, hogy így azután módjában álljon nemes célokra használni fel a napi több órán át gyakorolt keresztrejtvényfejtés közben szerzett definiáló képességét. A hetedik-nyolcadik napon már ott tartottunk, hogy a nemi élet magyar, de az új szókincs birtokában főleg persze francia rejtelmeiről is volt egy pikáns kis összehasonlító beszélgetésünk. Hol másutt, mint a St. Germaine des Près-n, a Café Deux Magots-ban, illetve annak a teraszán. Közel sem csakis a magyarok, de a fél világ obligát találkozóhelyén.

Ott produkáltam magam életemben először franciául, az elfogyasztott italmennyiséggel arányos bátorsággal véve erőt félénkségemen, amikor is Minouche egy alkalommal egy hajdankori ír barátról tett futó említést, méghozzá kétségkívül pikáns módra. Én ugyanis nem voltam képes megállni, hogy ne kérdezzem meg tőle: tudja-e, milyen könyvek érdemelnék ki a világ lehető legrövidebb művei címet és rangot? A csodálkozóan nemleges válaszra kifejtettem: először is természetesen De Gaulle tábornok, a nagy hadvezér csatatéri győzelmeiről szóló gyűjtemény (minthogy ilyenek nem voltak); rögtön utána következne azonban az úttörő mű az írek szexuális tevékenységéből származó élvezetekről. (Minouche fergeteges reakciójából úgy tűnt, hogy emlékestől együtt telibe találtam.) Ezt kihasználva elmeséltem neki egy meglehetősen sajnálatos történetet, amely az egyik barátommal esett meg. Aki még csak szárnyait bontogató, ifjú költő létére is talpig úriember volt és mindig, vagy inkább csaknem mindig ennek megfelelően is viselkedett. Egészen addig, amíg egy új, sőt friss viszonyban egy fiatal lánnyal nem sok, csakis némi rábeszélésébe került, hogy a leányzó fellatióval jutalmazza jótevőjét. Ami kétségtelenül meglévő tehetségéről tanúskodva kiválóan is sikerült, úgyhogy az akció közeledett volna a jogosan várható és úgy is várt végkimenetelhez, amikor is a legeslegutolsó pillanatban a leányzó zutty! - megszakította a közvetlen fizikai kapcsolatot, de annak aztán mindenféle formájában. Kivonta magát a forgalomból. Mire barátom, a gáláns lovag, jogos felháborodásában azon nyomban lekevert egy pofont. Lett is ebből sírás-rívás, mentegetőzés, majd kölcsönös zavar, ami eltartott egészen addig, amíg magyarázatként a kislány el nem mondta: azért cselekedett látszatra oly igen oktalanul, mert roppant mértékben fél. Mitől - érdeklődött a most már részvevő lovag. Mi mástól, mint a méhen kívüli terhességtől - kapta meg nyomban a választ. Minouche-ból ez a történet valóságos visítógörcsöt váltott ki; hosszú ideig nem tudtunk találkozni egymással anélkül, hogy bugyborékoló nevetés kíséretében ne emlékeztessen engem a méhen kívüli terhességre.

János - miután kegyeskedett megérkezni - Minouche-hoz hasonlóan csodálatos volt, rengeteg időt töltöttünk együtt. Velük voltunk először breton, arab meg nyamnyam vendéglőben; ők vezettek be minket a párizsi élet csakis bennfentesek számára elérhető, helyenként - talán csak nekünk? - eredeti rejtelmeibe, vittek el minket olyan helyekre, ahova külföldiek nemigen jutnak el, főleg mert nem is sejtik, hogy ilyenek egyáltalán léteznek, és ha igen, akkor hol. Révükön sok új barátot szedtünk össze. A rendszerint kora délutánig alvó Jánossal fél éjszakákat csavarogtam át. Vagy már egy jó hónapja lehettünk ott, amikor séta közben döbbentem rá: jé, ez itten egy olyan hely, ahol az égvilágon senki, de úgy, ahogy mondom, senki nem néz rám, úgy, mintha az arcom ha egyáltalán valamit, csupán annyit jelentene nekik, a velem szembe jövőknek, mint a jellegtelen kis- meg nagymutatók egy faliórán. Erről meg úgy általában az egész atmoszféráról nyomban eszembe jutott egy másik pesti költőbarát, aki először kerülve el Nyugatra, ott is a haladó magyar hagyományokat követve pont ide, Párizsba, nemcsak magából cudarul kiborulva, de több életre szóló kiábrándulással eltelve tért meg útjáról. Sosem volt képes megmagyarázni, mit gyűlölt meg olyan vallásos áhítattal Párizsban. Én meg csak most jöttem rá: hát persze, a Pesten egy rossz napján csupán minden második embernek visszaköszönő költőt itt Párizsban, életében először még a kiskutyák sem voltak hajlandók lepisilni. Ezt pedig hogyan is viselhetné el egy rögtönzött irodalmi estre azon nyomban készen álló, magyar lírai költő? Úgy is, mint egy érdektelen arc a tömegből! Na de kérem, mégiscsak disztingváljunk!

Jánossal persze ilyen alkalmakból gyakran látogattunk el barátaihoz meg az általa leginkább frekventált kávéházakba. Főleg abba, a Montparnasse kies környékén, ahol a nap meg még inkább, de mennyire inkább az éjszaka minden szakában ügyeletes excentrikus figurák voltak különös ismertetőjel nélküli népek körében fellelhetők, akikkel több felvonásos eszmecseréket lehetett folytatni vagy azokhoz csakis jelenlétünkkel asszisztálni, mi másról, mint persze hogy magáról az engem mindenüvé hűségesen követő szocializmusról - egy hónap múlva, nyilván hiányomat érezve, még maga Brezsnyev is utánam jött! -, vagy a pszichopatológiáról, a nagy tohuvabohuról, a dekonstrukcióról vagy, már az átfogóbb jellegű letörések idején, úgy hajnal felé, az Európai Ember túl hosszúra nyúlt életének az alkonyáról - na és természetesen nekibúsultan, végetérhetetlenül az egzisztencializmusról, Sartre-ról. Érdekes, erről a témáról beszélve a hívek előbb-utóbb annyira belehergelték magukat az indulatba, hogy nyers modorú, érdes hangnemű különcökként maradtak meg emlékezetemben. Mondjuk olyan esetleges címekkel, hogy: Nekünk ugyan beborult. (Ez persze jóval szókimondóbb változatban hangzott el. És nem ritkán úgy kezelve az előrelátott nagy bukást, mint a történelem igazságot nyújtó kezének a látszatra sújtó, végső fokon azonban mégiscsak fölemelő tevékenységét.) Mellesleg ez volt az a kávéház, ahol az ott szerzett benyomások hatására úgy éreztem, hogy ki kell végre jelölnöm új, akkor éppen még az eddigieket is meghaladó módon nehezebben meghatározható, pillanatnyi helyzetemnek megfelelő, egész lényemmel átérzett és persze hogy átmeneti helyemet a világban. Ezt az adott körülmények között semmiképpen sem lett volna szabad megpróbálni, engem azonban, ha egyszer begurultam, többé nemigen lehetett visszatartani. Így lettem én tehát, persze ez is csak átmenetileg, a hullámok játékának kitett szegény magyar zsidó a metafizika tengerén...

Na és mindehhez jött még a ráadás: ott, azon az igen kevéssé szent, szellemileg henye helyen jöttem rá, hogy nem is lenne végzetes túlzás a világ ez után érdeklődő, ma már a Montparnasse kivételével igen kicsinyke kis része számára kinyilvánítani: magának az egzisztencializmusnak a bennem megérett elvetése nyitotta meg legalábbis elvileg számomra az utat az emigráláshoz, mint ahogy ez tett engem oly megértően szigorúvá a motívumok elemzésének a kiterjedt, az esetek többségében izgalmasnak bizonyuló játékterületén.

És ha mindez nem lenne elég: vajon kivel mással, mint természetesen Jánossal lődörögve bizonyítódott be keseregve hitetlenkedő számomra, hogy az álmok nem hazudnak. Történt, megtörtént, elém varázslódott pedig ez akkor, amikor előzetes jelzés, égi intés nélkül, a meleg, inkább már csak szitáló nyári esőt követő, puha esti köd- és párafelhőből, magából a semmiből jelenésként, Venusként bontakozva ki materializálódott elém egy disztingvált megjelenésű, fiatal és úgy káprázatos nő, arcán rafinált módon, szinte elviselhetetlenül szemérmetlenül festéknek a nyoma nélkül. Nem, a legkevésbé sem a rue St. Denis-n meg a hozzá hasonló helyeken, mondjuk a Rákóczi téren, de tetszés szerint szinte mindenütt a világon fellelhető, a legjobb esetben sajnálkozást, inkább lehervadt undort kiváltó strichelő műfajból. Ó nem, ez a női mestermű, maga az utolérhetetlen csoda teljes életnagyságban volt a fő attrakció az örök Párizst szimbolizáló helyi jelenségek közt, aki akkor történetesen az Arc de Triomphe melletti kihalt utcán felénk jövet úgy három-négy lépésről, pontosan a lámpa fénykörébe érve, kezével csupán a nyakánál fogva egybetartott ezüstbundáját grandiózusnak szánt és - tessék szíves lenni nekem elhinni - grandiózusnak is bizonyult, pazar gesztussal, egyetlen remek, adakozó mozdulattal tárta szét, csaknem úgy, mintha ott helyből készült volna fölszállni. A helikopter-kurtizán. Színpadias gesztussal és mégis minden mesterkéltség nélkül, bele a csakis gyönyörmezbe bújtatott testét lustán nyaldosó, párásan kéjre villanyozódott, nem is kevéssé megkergült levegőbe. Ó, ha én valaha is képes lennék leírni, megértetni a különbséget meztelenség és meztelenség között! Mintegy ezüsttálcán, igen, pezsgővel, annak a rejtőzködő ízét felfokozottan kihozni hivatott földieper kíséretében kínálta fel nekünk a sötétben, a még nedves aszfaltról visszaverődő ferde fénycsíkokban villámlóan, minden elképzelhető látványnál vakítóbban, őrjítőbben meztelen, fiatal-érett, magas, dús mellű, buja testét. Mást sem kellett volna tennem, mint őt felkapni, paripámra feldobni, palotámba nyargalni, és ott, a kandalló előtt, a földre terített bundán a többit, minden továbbit magára a látvány valóságában is kételkedő természetre bízni. Úgy, ahogy azt bükkmag koromban számtalanszor megálmodtam. Miért volt annyi sok, testét nekem felkínáló nő, lány, asszony, ha pontosan ezt itt most el kell, mert végül is mi mást tehetnék, de el kell szalajtanom? Hiszen én nőnek nemi ellenszolgáltatásért pénzt soha életemben nem adtam - de most, itt olyannyira veszítettem el a talajt magam alól, hogy ha lett volna miből, egyetlen percig sem haboztam volna mindent elébe szórni.

Végül is, tessék már segíteni, mit lehetne erre mondani? Vive la France! - lelkendeztem újsütetű gall hazafiságomban, már amikor megrendülésemből úgy-ahogy magamhoz térve képes voltam megszólalni, az engem, a villámsújtottat elfelé húzó, megadóan lemosolygó, blazírt Jánosnak, nem tudván eldönteni: vajon fölajzottabb vagyok-e vagy inkább meghatottabb most, hogy kamaszkorom elkergethetetlenül ágáló szuper-bunda-látomása minden képzeletnél rafináltabb valóságként prezentálódott közvetlenül ott, üregeiből kiugrani készülő szemeim előtt. Meg kell mondjam: a bundás-meztelen vízió láttán elkábulva pár pillanatig azt sem tudtam, hogy érzékeim nem váltak-e egy saját magam indukálta hallucináció áldozatává. Csak homályosan emlékszem, hogy valami ilyesfélét mormolhattam magamban: vannak ritka pillanatok, amelyekben a fül nem képes többé befogadni a zenét, kivéve azt, amit az éjszakai fények sugároznak el hozzá a csönd ájult némaságán át. Hát persze, a tökéletesen tálalt női test. Aminél akár csak egy hajszállal is több már pusztító-rombolóan hatott volna. Miért is nem jöttem én ide vagy jó húsz évvel ezelőtt? - tört fel belőlem elemi erővel a kérdés nem is egyszer az engem elvarázsoló, és ami oly végtelenül fontos volt: számomra tökéletesen ismeretlen, újszerű és talányos fekete-sárga-barna nő-kavalkádtól kóvályogva, konstánsan szédülten, addig oly magabiztos férfivoltomban is megrendülten. És akkor is, miért nem egyedül? Minek, ó minek vizet hordani a Dunába? Hát még a Szajnába?

Ha már itt tartunk: Saul Bellow egyik hősének az apját Stendhal és Proust vonzotta, el egészen Párizsba. Na meg persze a Szajna, a vendéglők és a kávéházak, meg - itt kellett volna kezdenem? - a nők. Na és engem? Ugyanazok, csak annyi különbséggel, hogy én elfogadtam volna Párizst Sartre meg Céline nélkül is - igaz, némi hiányérzetekkel. A Szajnának viszont már nincsen az alsó rakparton sétáló meg a lépcsőkre leülő, az elődök szerelmének a szellemétől elvarázsolt jelene, csakis gyorsforgalmi autóútja. Ami felér az emberiség jobbik fele ellen előre megfontolt szándékkal elkövetett merénylettel. A vendéglők és a nők - azok maradtak. Ha lehet, ma még vonzóbbak, mint valaha lehettek. Amint az, gondolom meg remélem, a fentebb elmondottakból is kiderülhet. Ennek ellenére is a meglehet megbocsáthatatlan, mégis egyre inkább erősödő benyomásom a Fény városáról: ha az igazi akció manapság már nem is ott zajlik, de azért - vagy talán éppen azért, még egy nagy nekirugaszkodással - arra rendezkedett be, hogy kiértékelje, feldolgozza, a maga módján reprodukálja mindazt, ami ma már nagyrészt másutt történik.

Jánost néhányszor elkísértem üzleti útjaira is, futó megbeszélésekre hivatásbeli társaival vagy az aranyozott csempészkarórákat neki eladó alakokkal. Bízvást mondhatom, a legjobb esetben a többieknél is lazább erkölcsű kecske felszereléseivel ellátott, silány fráterekkel. Az volt a benyomásom, hogy ezen a 'pályán' érvényesülni - ahhoz nem szükséges magas színvonalon tudni a kémiát, szakembernek lenni kohászatban vagy mondjuk a patagóniai hangyászok nemzési gyakorlatában. Igaz viszont, hogy Jánossal láttam az első filmet a 'Nyugat'-on, az egyik Sergio Leone készítette, a műfaj eredeti amerikai változata előtt egyszerre hódolattal tisztelgő és azt egyben karikírozó spagetti-westernt, amelynek a címét franciára - azt hiszem magyarra is - analfabéták módján fordították le valahogy így: "Egyszer volt a Nyugaton". Holott az angol nyelvű cím Once upon a time-ja a klasszikus mesekezdetek "Egyszer volt, hol nem volt"-jának felelt volna meg. Azután már Andrissal is mertünk kíséret nélkül menni moziba - először a sokkolónak szánt Easy Riderhez. (Pesten ebből lettek a 'Szelíd motorosok'.) De hát olyan töménytelenül sok első alkalom volt, úgy faltuk, mohón és mind kiéhezettebben a ránk elnézően mosolygó világot! Eljutottunk Versailles-ba meg a Loire völgyébe, láttunk soha el sem képzelt helyeket. Egyszer a Louvre-ban, egy sarokba csak úgy hanyagul félreállított, lélegzetelállító Velazquez-kép előtt találkoztam ki mással, mint Réz Palival, a nagyszerű irodalmárral, a szerkesztők szerkesztőjével Budapestről. Ebből keletkezett emigrációs életem kezdetének egyik emlékezetes vasárnapja és egyben utolsó, éppen hogy csak el soha nem kezdett, be még kevésbé fejezett, igazi pesti palávere.

Jánossal külön is meg négyesben is sokat beszélgettünk, így számtalanszor lehettünk nyelvet tanuló tanúi a közte meg Minouche közt csaknem mindig jelentéktelen, csip-csup apróságokon szívósan folytatott, presztizsvitákból kinőtt, sőt kirobbant veszekedéseknek. A viadalokat okozó témák között a fő helyet a francia nyelv beláthatatlan rejtelmei képezték. Rendszerint lassan hergelődtek be, eltelt egy idő, amíg igazi méreg is keveredett a hangjukba, hogy azután beszálljanak a látószervek is, amelyekkel, ezúttal vasvilla-szemek formájában, méregették egymást. Az egész dolognak - valami helyesírási probléma vitatásának - az égvilágon semmi értelme sem volt; János a végén már minden mondatát a "szerintem" szóval kezdte, holott nem vélemények, hanem ténykérdések képezték a harci akciók tárgyait. Amelyeknek végül csaknem mindig Minouche vetett véget, közölve: tant bruit! - vagyis hogy minek ez a nagy hűhó? Csupán egyetlenegyszer fordult elő, hogy hívatlan és tudatlan vendégként, jobb meggyőződésem ellenére, én is beékeljem magam ezekbe a már-már szertartásszerű belharcokba. Tettem pedig ezt egy kéréssel: ígérjék meg, hogy ezzel a szokással felhagynak - már persze csakis akkor, ha ez nem bevezetője, előjátéka, amint azt az angol után már a fél világ mondja - maga a foreplay házaséletük intim részéhez -, minthogy ugyebár a nekünk, halandóknak nyújtott idő nem végtelen, ezért aztán sokkal hasznosabb cselekedetekre is felhasználható; arról már nem is beszélve, hogy ezeknek a vitáknak a gyümölcsei, legalábbis eddigi tapasztalataim szerint, kivétel nélkül mind meddők, már abban az értelemben, hogy az állítólagos elmeköszörülésen felül nem vezetnek az égvilágon sehova sem. Kettőjük közül a bár csak talán árnyalatokkal, de mégis kevésbé kötekedő Minouche-tól a továbbra is kakaskodni kész János megvetést színlelő, de azért valóban fanyalgó mosolya kíséretében legott kaptam kiselőadásomért egy nagy puszit.

Nem is mellesleg egyébként nekem kifejezetten az az érzésem - minthogy ez is volt a krauszizmus átkos jelenségeinek a remélhető korlátozására irányuló, jó előre megfontoltan föltett szándékom -, hogy megerősítettem bennük a családnövelési szándékot. Az ikrek - két fiú - távozásunk után hét hónappal látták meg a napvilágot. A nekünk küldött képek tanúsága szerint olyan kínos pontossággal kerekre kirajzolt fejekkel, mint ahogyan a kisvárosok elnagyolt geometriáját ábrázolják a primitív kora-középkori rajzokon.

Ezekben a hónapokban, ha nem tévedek, valamikor október táján, éltem meg János pénzszerzési karrierjének a csúcspontját - igaz, talán nem is kihagyható szépséghibával. Amint arra az 1966-os részben utaltam, János volt a pumpálásban az, ami Mózes lehetett volna további gyakorlattal a sziklából vizet fakasztásban. Éppen hogy csak Jánosnak még akkor is sokkal nagyobb volt a rutinja. Meg neki nem volt haragjában összetörhető, göcsörtös botja.

Így azután különösebben nem lepett meg, de azért csak megrázott, amikor iszonyú zavarában öcsém egyszer egy hétre ki mástól, mint - igen, tőlem, egy kontinens lenyűgöző templomválasztékának a legszegényebb egerétől, a pénztelen menekülttől, akinek ő maga adott még augusztusban 200 frankot ajándékba - most tőlem kért kölcsön 300 frankot - már persze ha mi valami ilyesfélével rendelkeznénk. Vagyonunk akkor, úgy emlékszem, 325 frankot tett ki - és én természetesen rögtön odaadtam a kért összeget. János minden további formaságot mellőzve sírvafakadt - először láttam őt felnőtt korában sírni, és meg kell mondjam, nem éreztem túlságosan jól magamat. Hiszen az én kedvenc unokaöcsém nem annyira az én készségemen hatódott meg hirtelenjében túl gyengévé vált szíve gyökeréig, mert ugyebár engem ő aztán jól, ha nem éppen kiválóan ismert, hanem amiatt, hogy ilyen helyzetben neki, tizenöt évi párizsi repdesés, magának helyteremtés után, lám, a kilátástalanság kellős közepén széles e világon kitől mástól, mint pont tőlem kelljen akár öt percre is pénzt kérnie! Amint arra már többször is utaltam, nem mindennapi figura lett az egykoron a pesti gettóból félig éhenhaltan kihozott kisfiúból. Aki mellesleg az egy hét lejárta után persze hogy visszaadta a pénzt, és amikor végül Amerikába menet a pályaudvari vendéglőben, Ancsa születésnapjának a megünneplésével is egybekötötten elbúcsúztunk, útban vonaton Köln, majd onnan repülőn az Egyesült Államok felé, még pár száz frankot nyomott a zsebembe. Amit annál is többre kellett értékelni, mert azt is nyilván mindössze egy fél órával ezelőtt sikerült neki valakiből kipumpálnia.

Egyébként a kezdeti, az augusztusi nagyúri, dőzsölő élet után persze szükségszerűen el kellett jöjjön a böjt, a meredek aláhullás ideje, le a fellegekből a helyzetünkhöz illő prózai valóságba: három hónap egy, hogy finoman fejezzem ki magam, levantei hotel nagyságra és illatokra leginkább talán egy cinkotai csirkeólra emlékeztető hónapos szobáiban, amit mi azonban az első pár nap letörtsége után többé-kevésbé jól viseltünk. Még pénzbedobós televíziónk is volt, amely kifejezetten szerette a bagót érő, újra meg újra kipiszkálható spanyol pezetákat, nyilván az előttünk itt lakó és magukat feltaláló vendégmunkások pénznemét. Bevándorlási ügyekben persze rengeteg tennivalónk volt. Kérvények, életrajzok, kihallgatások, orvosi vizsgálatok, védőoltások - és megint elölről. Aztán az amerikai bevándorlási szervek európai központjából, Frankfurtból átjött egy főmuki, és azzal volt nem is csak egy, de két hosszú-hosszú 'elbeszélgetésünk'. A párt-múltam miatt kért és megfogalmazott, igen-igen részletes beadványomról. Amely vállveregetéssel, majd a kölcsönös meghatottságot jelző, szabályos öleléssel is egybekötött kézrázással ért véget. Érdekes újításként egyébként nyelvtudásaimmal hébe-hóba még némi munkához és így pénzhez is jutottam - első kereseteimhez a 'szabad világban'.

Szeptember közepétől a párizsi zsidó szervek vettek minket, a minden szükségesben nélkülözőket, főleg a gyerekeket, a gondozásukba, és segítettek, amiben csak tudtak, iskolától, fogorvosi ellátástól téli ruházatig, beleértve persze az ideiglenes francia tartózkodási engedélyhez szükséges intézkedéseket is. Onnan kezdve azután a továbbiakban sorsunk, helyesebben a jövőt illető létünk nagyrészt már az amerikai bevándorlási szervek kezébe helyeztetett le.

* * *

December 15-én érkeztünk meg 1971-ben az Egyesült Államokba, Philadelphiába. Most, 1977 júniusában, egy esti tagozaton szerzett, újabb egyetemi diplomával gazdagabban, New Yorkban egy könyvkiadóban, ahol valamivel a béka sokat emlegetett hátulsó része alatt kezdtem, vagyok amolyan osztályvezető. Vagy ahogy magyar barátaimnak szoktam teljesítményemet az önmagamon gúnyolódás biztonságából mélyen a megérdemeltnél alább értékelni: segéd-pót-helyettes szerkesztőjelöltből küzdöttem le magam szorgalmas és lám, eredményes munkával - menedzserré. Andrea irodában, könyvelésen dolgozik és közben, a változatosság kedvéért, most ő jár esti egyetemre; a gyerekek iskolában vannak, rövid, úgyszólván pillanatoknak tűnő idő alatt sajátítva el az angol nyelvet, miközben szélvészgyorsasággal amerikaiasodtak is el, élő bizonyítékaiként annak - legalábbis a mi számunkra -, hogy az angol mint második nyelv külön tárgyként való iskolai oktatása - természetesen angol nyelvterületen - kisgyerekek esetében merő idő-, energia- és pénzpocsékolás. Nagyobbik lányunk egy hónap múlva megy először vissza Európába, és milyen más minőségben tenné ezt most már, mint egy amerikai, yankee turistáéban, aki időközben az iskolában megtanult végre franciául is. Ha elképesztő módon minden jól megy, ősszel megvesszük majd azt a minket elbűvölő, birtoklási vágyunkat viharosra fölkorbácsoló házat, amelyre most tettük meg az ilyen alkalmakra kidolgozott igen szigorú tánc- és illemszabályok szerint a némileg megemelt második ajánlatot. Folytatása következik, pedig még így is sokkal többet ígérünk, mint amennyit akár a legoptimistább kalkulációk szerint is megengedhetnénk magunknak; mentségünkre szolgáljon, hogy Andriskával mi eddig életünk folyamán mindent, de mindent előbb csináltunk, mint az a szabályok meg a józan ész szerint megengedett lett volna - és minthogy a dolgainkhoz való ilyesféle hozzáállást a sors úgy tűnik helyesli vagy inkább néma megvetéssel, de elviseli, eddig még mindig előbb-utóbb utol is értük magunkat.

Még a várakozásainkat is felülmúló sikereket sejtető pár mondattal sem kívánnám azt az ugyancsak téves benyomást kelteni, hogy új életünkben minden simán, zökkenőmentesen, csodásan egymáséihoz idomított lépésekkel masírozott volna előre a maga pompásan feldíszített, csillagos-sávos lobogókkal szegélyezett diadalútján. Nem is ritkán szorultunk volna rá ha másra nem is, de legalább némi lelki támaszra, amikor úgy éreztük: fogytán erőnk. Akkoriban olvasva egy remek könyvet a II. világháború csendes-óceáni hadszínteréről, bukkantam rá a szédítő karriert befutó Chester Nimitz tengernagynak a Pearl Harbour utáni nyomorúságos hetekben-hónapokban Istenhez intézett kérésére, amelyet akkortájt gyakran utána mondogathattam volna: Add meg nekem, Uram, a bátorságot ahhoz, hogy ne adjam fel, annak ellenére, hogy úgy vélem: nincsen remény. (Én egyébként '56 októbere óta, ha Istennel szűkebb értelemben vett belügyeimről társalogtam, sosem kértem tőle könnyebb sorsot, viselhetőbb terheket, csakis teherbíróbb, erősebb hátat.) A meghódítandó új világgal, azon belül a szűkebb, néha szorítóan túl szűk környezettel, munkahelyeinkkel, a gyerekek hajmeresztő iskolai kalandjaival, sőt időnként persze hogy egymással is voltak konfliktusaink, kisebb-nagyobb válságaink. Hiszen még egy eszelős kultúrsokkot is át kellett viszonylag épségben vészelni úgy, hogy közben úgyszólván soha semmire nem maradt szabad kapacitásunk. Az ördög érti, hogyan volt egyáltalán lehetséges, de a szakadatlan feldobottság közepette azzal még a megengedettnél is jobban éltünk vissza. Mert a fáradságnak is van egy olyan foka, amely már eufóriásnak hat.

Nemigen hiszem, hogy segített volna bennünket, de újra kellett tanulni járni: állni, mint a szamár a hegyen, az első amerikai, erősen templomra hasonlító bankban, amelybe végre beszédelegtünk, majd az első csekkszámlával a kezünkben elveszetten, esetlenül téblábolni; az első használt autó vásárlásától lerészegedve, és csak másnap jőve rá, hogy bizony átdobtak minket annak rendje s módja szerint a palánkon a bennszülöttek - egészen addig, míg végre dühre nem gerjedtem tutyimutyi magam ellen: te itt Amerikában - érted, süketfajd, mert ott vagy ám, ha agylövésed miatt esetleg már elfelejtetted volna, Amerikában! - még mindig nemcsak a szegény kelet-európai menekült húsz évvel ezelőtti szabású, kopott ruhájában, de ehhez még a tökéletesen kiszolgáltatott, bárkivel bármikor behelyettesíthető epizódszerepkörben is lépsz fel! Vagyis hogy számomra az egyetlen lehetőség az előrejutásra nemdebár mi más lenne, mint lassan, óvatosan kúszni föl a szamárlétrán. Addig, amíg onnan egyszer csak le nem rúgnak? Vagy ameddig el nem érem azt a gondosan félig elfűrészelt fokot - és kezdhetek mindent legelölről, legalulról, igaz, ezúttal alfelemen már zúzódások nyomaival is felszerelten? Na nem, köszönöm szépen. Akkor már maradhattam volna Hejőcsabán is, vagy tántoroghattam volna a világon alighanem sok helyre, ha tetszik, bárhová, nem kellett volna pont a minket állítólag egy hatalmas masszába belepasszírozó Amerikába jönnünk. És megpróbálhattam volna - mint ahogy eddig még soha nem próbáltam meg -, hogy tudok-e hegedülni. Na, most aztán itt van, mert eljött az ideje - végül is hátha tudok? ('Jaj nekem, egyedül, senki sem hegedül...') Vagyis hát azt szeretném valahogy átadni, hogy az első időkben sebezhetőeknek éreztük magunkat, mert nem mondhattuk volna azt, hogy urai lennénk a saját sorsunknak.

Nosza nekiestem hát tanulni a kezdetek kezdetétől, magától az ábécétől a tőzsdének a működési mechanizmusait, a szakkifejezéseit és hogy mi áll, mik állnak azok mögött. Megtanulni a különböző részvénytípusok fő jellemzőit, viselkedésük sajátosságait a besszben meg a hosszban. Meg a helyes időzítéshez - mikor venni, mikor eladni - a merőben technikai jellegű elméleteket. Egy külön világ, saját szigorú szabályaival. Márpedig ha egyszer elfogadtad a verseny szabályait és ettől fellelkesedve fejest is ugrottál a mély vízbe, akkor sok választásod már nincs! Úszni kell vagy... Bizony! És akkor, teszem azt, a kártyában színre színt kell tenni - légy oly kedves, és ne kérdezd többé, hogy miért, jó? -, a tőzsdén meg ezt meg ezt kell csinálni. De azért ha nem muszáj, ne sodródj a tömeggel, ne is szaladj a tömeg után. Mert a tömegnek a tőzsdén - csakúgy mint az életben, ott is elsősorban a politikában - általában nincsen igaza. Vannak, és nem is kevesen, akik roppant tudatosan mindig a tömeggel pontosan ellenkező utat járják. Rendszerint én is. Mert nemdebár vigyázni kell, hogy se a politikában, se a tőzsdén ne kövesd az oly igen jól hangzó, csinnadrattás-puffogtatós frázisokat. Rá se ránts azoknak a tudósoknak a csalhatatlan véleményére, akik határtalanul magabiztosan tudják, hogy most éppen miért megy föl a tőzsde - csak éppen hogy mire ezt kifejtik, addigra minden meg is fordul és az árak 'érthetetlen módon' - értsd a következő állítólagos 'magyarázat' elhangzásáig - mennek lefelé. Mert, kedves olvasó, persze a te kivételeddel a tömeg természetéből kifolyólag viselkedik úgy, mint a csorda - te meg ezzel szemben viszont úgy, ahogy neked azt a 'zárt rendszerek' szabályai diktálják. Ha még nem vetted volna észre, a világ tele van zárt rendszerekkel - igen, úgy bizony, a házassággal, a családdal, a barátságokkal, a viszonyokkal, a munkahellyel meg számos mással. Ugye ezekben a szisztémákban belül lévén az esetek többségében nemigen kell gondolkodni azon, miért is kell a szabályt elfogadni? Hát persze hogy azért is, mert egyszer már hozzászoktál ahhoz, a véreddé vált, hogy elfogadod. Mint kölyökkorodban azt, hogy az utcakövek közti résekre soha, de soha nem teszed rá a cipődet, mert akkor balszerencse lesz az osztályrészed; ha nem jön ki a lépés, akkor lépsz egy kurtát vagy egy jócskán megnyújtottat. A kérdés ezek szerint, úgy, ahogy elhangzott, meredeken ostoba. A kérdés tehát helyesen: ha játszol, játsszál ugyan a kikötött és elfogadott szabályok szerint, de a tömeg ellenében és úgy próbálj meg nyerni. Az ihlet, a váratlan megvilágosodás, az agylövés, a titkos tippek - érdekes dolgok, csak éppenhogy nem tőzsdei felhasználásra alkalmas jelenségek. Semmiképpen sem pótolják azt, hogy te magad a beidegzett módokon rendszeresen végezd el a házi feladatodat, mielőtt bármilyen lépést is tennél. Ha pedig mindezt nem akarod megfogadni, nosza, szállj ki az egészből! Vagy ez, vagy az. A lényeg: egyiket se csináld, öreg cimbora, félseggel.

Miután ideáig eljutottál, lépésről lépésre kell kikeresni, papíron kipróbálni és közben naplót vezetni, görbéket rajzolni a részvény viselkedéséről; később, a történtek után kiértékelni azt a néhány területet, amelyek különösebben érdekeltek, vonzottak is, valamit már értettem, de ha azt nem, legalább pedzettem belőlük, meg az ott gyakorlandó beruházási stílus alkalmas volt még mindig fickós játékösztönöm, libidóm kiélésére is. Azután már csak meg kellett tennem életem első tőzsdei beruházását, amelyet idővel még jó sok más is követett, köztük később már néhány nem szükségszerűen a túl óvatos fajtából is. Bizonytalankodásokkal, típushibák elkövetésével, megharcolt félelmekkel, meg ostoba módon az ég tudja honnan elővarázsolt ösztönökre is bízva magam, de mindezenközben azért a gondosan kiértékelt tapasztalatok alapján lassan kialakuló biztonságérzettel, sőt - a nem ritka kudarcok ellenére - egészében véve egyáltalán nem rossz eredménnyel, meg távlatilag remélhetően majd hasonló jellegű folytatással is.

A legnagyobb probléma azonban nem ezekben a részletekben rejlett, hanem ismételten abban, hogy az újdonságáradatban időnként megfeledkeztünk a pofonegyszerű törvényről, vagyis arról, hogy a problémák felmerülésének a valószínűsége - maga a bizonyosság. Hogy néha azt hittük: problémánk veleje talán úgy lenne a leghelyesebben megfogalmazható, hogy - hát nekünk már csak folyton folyvást problémáink vannak. Ez persze nyilván így volt azelőtt is, bárhol másutt, még magában Budapesten is, éppen csak hogy ott abban nőttünk fel, ismertük már oda-vissza a menüt - a rendszer változott, az emberek maradtak; az emberek változtak, a rendszer maradt -, itt viszont aztán az egész megtetőződött még magával Amerikával is. Eltartott egy ideig, amíg megértettük: az lenne az igazán súlyos probléma, ha nem ismernénk fel az osztódással szaporodó problémák szüntelen áradásának a szükségszerűségét. Itt - mármint a mi számunkra, a beilleszkedést kereső újoncok számára - olyasmi nincs, hogy egy körmünkre égő feladatot végre megoldottunk, és akkor majd megpihenünk, legalábbis egy ideig megengedtetik nekünk, hogy lógassuk a lábunkat. Kivételes szerencse, ha a lezárt probléma helyébe nyomban csakis két másik tolakszik, nem pedig három vagy négy. Már persze azon az orvul ránktörő, a lábunkról leütő felismerésen kívül, hogy korán sincsen az az elintézettnek vélt első feladat sem amúgy igazából megoldva. Hogy soha semmi sincsen megoldva (kiemelés jöhetne akár magától a derülátásból csak a lehető legkisebb adagokkal ellátott Évikétől is). Nosza, ballagjunk csak vissza a startvonalhoz, a második kísérlethez. És aztán? Aztán meg majd a harmadikhoz.

Valahogy úgy, ahogyan azt egy más jellegű feladattal elfoglalt rokonkislány megoldotta. Neki ugyanis roppant nehezére esett a tanulás; csakis úgy volt képes a következő napra felkészülni, ha a megtanulandó szövegrészt bemagolta. Nem, nem kellett neki azt megértenie - már azért sem, mert bármi ilyesmi úgyis reménytelen lett volna -, csak bemagolnia. De azt aztán szóról szóra, betűről betűre. Ez közel sem mindig bizonyult a legegyszerűbb megoldásnak, hiszen előfordult, hogy két-három oldalnyi anyagot kellett bebifláznia. Tette pedig ezt úgy, hogy elolvasta - hangosan - a szövegrészt annyiszor, ahányszor csak ahhoz kellett, hogy képes legyen azt visszamondani. Talán utalnom sem kellene arra, hogy mind ő maga, mind szűkebb környezete számára ez a fajta 'tanulás' nem ritkán vezetett el az idegösszeroppanás küszöbéhez. Megmaradt viszont egy elragadó mondás a humoristának eredetileg talán tehetségesebb leányzó egyik kitételéről. Egy olyan csüggesztő alkalomból ugyanis, amikor már vagy három-négy órán át olvasott, olvasott, és mégis képtelen volt felmondani a kijelölt szöveget. Elkövetett egyetlenegy hibát - és ezzel kizökkent, el is veszítette a fonalat. Utolsó balul sikerült kísérlete után azután, már a lefekvésidő múltán, az elszántan dolgozó gyermek végül is egy hatalmasat sóhajtott, és aznapi tanulmányi tevékenységét a kellő perspektívába helyezve jelentette be: nem bánom, még egyszer ötször elolvasom, aztán ha akkor sem megy, hát nem megy.

* * * * *

A legkevésbé sem kívánván félrevezetni az olvasót - lám csak, nemigen lehetek én eszelősen babonás, hiszen azt hiszem kvalifikációk nélkül most először mondok 'olvasót', nyilván mert Pali tanácsát megfogadva menet közben eldöntöttem, illetve eldőlt az észrevétlenül, magától is: a magnetofonba betápláltakból egy még remélhetőleg megírandó és még remélhetőbben talán nem is olvashatatlanul pocsék könyvnek csupán az első része lesz -, nemcsak az illendőség kedvéért el kell mondjam: mielőtt távoztunk volna Magyarországról, hogy mindenünket, az utolsó könyvig, fényképig, partitúráig, téli holmikig, írásaimig, pizsamáig, kispárnáig, Ancsa gyűrött-szakadt édes-takarójáig beleértve elveszítsünk - én immár sokadszor, hamarjában nem is tudnám megmondani, hányadszor, Andriska azonban életében ugyan először, de most aztán mindjárt a javából, ami biztos sokkal rosszabb kellett legyen -, a számos megoldásra váró kérdés közt ott szerepelt ennek a nem is nagyon értem, hogyan, de hirtelen mindennél értékesebbé váló szalagnak a sorsa is. Mert a szalag lassan maga lett Évi, de úgy, hogy Évi meg új életre kelt - a szalag miatt. Nem, nemcsak a tartalma, de a puszta léte miatt is. Mert szalagot mondok - és közben Évire gondolok. Ezzel szemben viszont Évit mondok - és akkor is Évire gondolok.

Helyesebben és pontosabban: a Palival 1966-68-ban véres verejtékkel, de a könnyedség látszatát mindenáron fenntartani törekvő módon megtöltött magnetofonszalag-tekercsnek a sorsáról van szó. Arról, amit magammal persze hogy nem hozhattam, hiszen nemhogy a fölöttébb gyanús ilyesmiket, de ezeken felül semmilyen iratot sem mertünk bőröndbe-táskába-hátsó zsebbe rakni, hátha a titkos rekeszek feltárásában oly dörzsölt finánc-ávósok átkutatják csomagjainkat, sőt, talán gyanút kapva, még szent személyünket is. És ha eközben 'olyan' papírokat találnak, mi másról, mint az Attila hunjainak a nyomaiban járó, mindennél félelmetesebb magyar haderő - a Nyugat ostora! - mozgósítási és bevetési terveiről, hangulatáról szóló, gyakran a leplezés céljából látszólag még baráti párbeszéd formájába öntött és ravaszul úgy kódolt üzeneteket meg jelentéseket tartalmazó mágneses szalagokat is, akkor bizony a vonaton valahol Győr és Hegyeshalom között lesz számunkra abortált utazásunk nyugati végállomása. Azután? Azután pedig, amint azt nemrégiben egy kultúrfej ismerősöm mondotta magaelengedett hangulatában, majd az azt nyomban követő, fennkölt ingerültségében: Na és azután ráadásul még mindenki be is kaphatja... Na nem, ilyesmikre mi, határátlépési félelmekkel fel sem szerelt, viszont jólfésült átlagpolgárok nem is gondoltunk, hiszen nemcsak hogy minden elővigyázatossági rendszabálynak eleget tettünk (még az agyunkra is - másodlagos nemiszerv, ha nem annál több! - pesszáriumot húztunk), de azokat jelentősen túl is teljesítettük.

Így adódott később, hogy oltási meg újraoltási igazolványok hiányában ártatlan gyermekeinket majdnem mindenütt, ahol akár csak átmenetileg előfordultunk, heves tiltakozásainkkal mit sem törődve mindenki, aki éppen arra járt, azon nyomban újra beoltotta vagy legalábbis, egy ízben csaknem a tettlegességig fajulóan, belőlem már a nándorfehérvári hősre, Dugovics Tituszra emlékeztető védekezést váltva ki, sikertelenül kísérelte meg újra beoltani. Az oltási igazolványoktól eltérően azonban a szívemhez nőtt szalagot a martalócok prédájának odavetendő sem mertem 'otthon' hagyni, csak úgy bárkinek, az izomagyúaknak, az erőfitogtatóknak az összevissza vágandó és újraragasztandó nyersanyagául - hiszen azon mégiscsak több volt, mint a lapokban is fellelhető közegészségügyi információknak az érdektelen halmaza. A szalag otthagyása, az azon megjelenő, akár csak fel-felbukkanó másokkal, vagyis hogy egyes, a valóságban is létező vagy ilyen létezőktől előzetes engedélyük kikérése nélkül kölcsönbe vett tulajdonságokkal rendelkező, csak éppen hogy netalán felismerhető szereplőkkel szemben tisztességtelen, sőt egyes esetekben kifejezetten galád eljárás lett volna. Így azután nem volt más választásom - egykori szerelmem utolsó kézzel fogható, érzékelhető zálogát igen kevéssé ünnepélyes körülmények közt meg kellett semmisítenem. Ilyen rendhagyóan ravasz módon sikerült tehát minderről ugyan mit sem sejtő, de vállalkozásom 15 évvel elhalasztását mégiscsak egykori magatartásával előidéző hajdani szerelmemnek alig pár nappal az indulásunk előtt még a kivándorlásunkba is belebeszélnie magát úgy, hogy a mi kis történetünk példáját követve annak egyetlen összefogott, lejegyzett változata vált most gyászzenével kísért szertartás során elhomályosuló szemem előtt hamuvá és porrá.

A szalagtól a regényig

Az a betűhalmaz tehát, amit a mindeddig kellően nem is üdvözölt olvasó az első részben - merhetem-e remélni? - legalábbis mérsékelt érdeklődéssel fogadott, sajnos nem az eredeti szalagnak a szöveghű papírra áttétele. Minden olyan feltételezés viszont, hogy itt valami ultraravasz manipulációs kísérletről lenne szó, egyenesen belegázolna a szerző szakmai becsületébe. Méghozzá azért, mert végül is itt, Amerikában és csak éppen idén jutott eszembe - meg találtam rá időt -, hogy megpróbáljam, már amennyire arra csak képes vagyok, a tíz évvel ezelőtt rögzítetteket rekapitulálni, felkérődzve, szavakra-mondatokra felbontva újra a régit amennyire csak lehet megközelítő formába önteni. Be kell valljam, kezdetben nemigen bíztam - nyilván az eredeti, tehát a húsz évvel ezelőtti élmények nyomán - a nem is ritkán hajmeresztőnek bizonyult vállalkozás sikerében, de megkönnyebbülésemre rövidesen kiderült: végül is az elképzeltnél jóval inkább vagyok képes még mindig beleélni magam egyrészt az eredeti élményanyagba - remélem, ezt, mármint a hajdani részleteket meg az azokból összeállt, csodálatos egészet elég ildomosan fejeztem ki? -, másrészt és deazonban a Palival folytatott szeánszoknak a helyenként bizony meglehetősen sajátos légkörébe is. (Ha ez utóbbi nem sikerült volna teljes mértékben, akkor ezért Pali barátomtól ez alkalomból kérek bocsánatot.)

Ha már a vallomásoknál tartunk: miközben memóriám csiklandozásával az 1966-ban megkezdett szalagramondás lehető leghűségesebb visszaadására törekedtem, közben olykor ugyancsak furcsán bizseregtek az írógép billentyűit tapogató, szorgalmasan melléütögető ujjaim. Bár emlékezetem és képességeim szerint a szöveget a lehető legkorrektebben mentettem át, a produkált anyagot - az eredetihez való hűségével együtt - jó néhány helyen éreztem mégis túlságosan egyszínűnek, közel sem eléggé változatosnak, sokrétűnek - vagy még csak nem is eléggé szofisztikáltnak? Helyenként inkább amolyan melldöngetően öblös hangú hűségnyilatkozatnak vagy, ha tetszik, a zászlólevonással egybekötött, könnyfacsaró trombitaszóló kíséretében lezajló végső tiszteletadásnak tűnt az a régi szalag, nem pedig a kellő szinten árnyaltan informatív, ahol kell, ott eléggé mélyre menő, ahol aztán valóban nélkülözhetetlen, ott az objektivitásban cseppet sem szűkölködő ön- és közvizsgálatnak. Semmint - más szóval, ha már a 'kelletik' lett a téma -, a kellő módon kegyetlennek, akár pőrére vetkőztetőnek és amúgy igazából orrbavágónak is. Mert úgy éreztem, mintha mindent egyetlen, szilárdan rögzített kameraállásból, békaperspektívából láttam volna tíz évvel ezelőtt, mintha... mintha mindig hozzáadtam volna a hajdan meglévő és akkor valóban, kétségkívül hihetetlenül erős, magukkal ragadó, velünk együtt rezonáló érzelmekhez azért még csak egy icipicit. Valahogy úgy, mint amikor az emésztőmirigyek kiválasztását elősegítően remek szagegyveleggé összeállító, tehát magában a budapesti hentesüzletben kérdi sztereotíp-sebtiben a példásan zsíros ujjú, viszont hegyesre pödrött bajszú kiszolgáló a fél kiló oldalast rendelő háziasszonytól a mérlegre vetett futó pillantás semmire, nemhogy a mérés ellenőrzésére elegendő ideje nélkül, csakis az ősrégen bevett formák kedvéért, a választ előre is tudva: lehetne öt dekával több? (Ki mondta valaha is, akár maga a nacsasasszony, akár az elvtársnő, hogy nem, köszönöm szépen, igazán kedves, de szó sem lehet róla? Hogy egyszer ebben a szertartásos ismétlésekbe hanyatló életben ráfázzon ravaszságára a nyereg alatt puhított hentes? Vagy egy még ennél is jobb ötlet: hogyne, már miért is ne lehetne öt dekával több; igazán köszönöm, de sajnos éppen most nincsen nálam egy megveszekedett vas sem. Tudja mit? Legközelebb majd én fogok öt dekával többet fizetni. Csak legyen olyan kedves és figyelmeztessen, nehogy elfelejtsem.)

Ennek ellenére nem ritkán éreztem úgy, hogy elsősorban azok a részek, amelyekből visszasugárzott a spontaneitás primér volta, azok hatnak hitelesebben, így, gondolom, meggyőzően, talán mert azok állhattak a legközelebb jómagam adottságaihoz? Csakúgy, mint ahogy a saját írásom általában akkor tűnt szuggesztívnak, amikor felismerhető volt benne az érzéseknek, a megfigyeléseknek-érzékeléseknek, sőt még minden nagyobb ünnepnapon a szövegbe betáplált gondolatoknak a frissessége is. Viszont a régi anyagrészeket felkérődzve máskor meg nem tudtam elnyomni magamban az érzést: én itt megint olyan nézetekből, olyan ideákból élek-élősködök, amelyekre sajnos nem én találtam rá, hanem amelyek a rendelkezésükre álló, a gazdagság bőségéből összeállt választékból ki tudja miért éppen engem szúrtak ki hordozó edényüknek, anélkül hogy bennem tudatosodott volna valamiféle apai szerep, vagy felszínre került volna olyan érzés, hogy ezek a szülemények szüntelen ágálásuk ellenére talán mégsem kifejezetten az én ágyékom gyümölcsei lennének. (Hát nem elképesztő: ha az ember csak egy kicsit is kiengedi a gyeplőt, nyomban milyen helyekre keveredik el!)

Szó se róla: képem Évikéről meg múltbeli szerelmünkről nemigen változott - legalábbis azt hiszem -, lévén, hogy az már tíz évvel ezelőtt is összetett volt, tükrözött kontrasztos anyagokat (megint mondom, a pontosságra törekvés érdekében: legjobb tudásom szerint, meg ugyancsak hajlamos vagyok azt hinni. Mintha így, minduntalan óvatoskodva, ebbéli igyekezetem akár csak egy hajszállal is előmozdíthatóbbá válna). Viszont a legkevésbé sem voltam többé már biztos abban, hogy ez a fajta emlék-stabilitás most nem elsősorban itteni, amerikai, tehát új és masszív 'más irányú' elfoglaltságommal magyarázható-e? Vagyis azzal, hogy mostanság, a naponta új kihívásokat produkáló életben, a próbatételek korában, minden idegszálammal a minden mást elhomályosító, intenzív jelenben kellett és kell léteznem. Márpedig eközben a múlt mintha háttérbe szorulása miatt valahogy statikussá merevedett volna, talán a már nagyon is meglévőn kívül még egy vadonatúj, külön kreált-kreálódott ködrétegbe is burkoltatott? Amikor az emlékek hűségéről, az érzések, a történések vagy akár a magukkal ragadó fantáziák korrekt appercipiálásáról, majd visszaadásáról, remélhetően - ez nagyon fontos! - lényegbeli igazságáról meditáltam írás közben, többször is eszembe jutott az általam gyakran tanulmányozott, főleg fiatal kora gazdag termésével fölöttébb sokra értékelt, de azért mégsem túlságosan kedvelt Nietzschének egy nagy mondása: 'Az igazságok olyan illúziók, amelyekről valahogy mintha már el is felejtettük volna, hogy azok mégsem mások, nem többek és nem kevesebbek, mint - illúziók!' Vajon velem is valami ilyen játékot játszott a körülmények elősegítette feledékenységbe belerögződésem?

Mindez persze feltételezi azt is, hogy újra meg újra fel kellett tenni a kérdést: mihez is kell itt most hű legyek - '56-hoz vagy '66-hoz? A válasz az esetek túlnyomó többségében '66 kellett legyen, vagyis az, ahogyan én '56-ot tíz évvel később láttam. A választás viszont nem váltott ki belőlem valamiféle hűtlenségi érzelmeket, hiszen '66-ban én minden erőmmel arra törekedtem, hogy a tíz évvel korábban történtekről a lehető leghívebben adjak számot.

Hogy erre vonatkozóan a saját életemből vett példát iktassak ide: már említettem, hogy 12-13 éves koromban súlyos beteg voltam, nyolc hónapig nyomtam az ágyat úgy, hogy minden második hónapban kontrollvizsgálatra vitt el anyám az akkor már nyugdíjas Marberger főorvos lakásába. Ott láttam egy olyan röntgengépet, amely átvilágította ugyan a tüdőmet és a képet az orvos szeme elé tárta, de felvételt nem készített róla. Lehetséges lenne, hogy Évit egy ilyen átvilágító gépnek a segítségével szemlélem, így éppen ezért az előző állapottal összehasonlítás szubjektívvá is válik? Végül is, nem rendelkezvén a szükséges gyakorlattal az ilyen gépekkel, honnan tudhatnám, hogy melyik átvilágítás során találhatom magunkat az üdvözültségnek a melyik fokán - vagy, éppen ellenkezőleg, mikor ütköznék bele a lehetőségek közül Évi jellemének az elém táruló zordonságaiba? Elő is fordult egyes ilyen alkalmakkor, hogy nem mindennapi erőfeszítés kifejtésére kényszerültem, ha fel akartam, mert fel kellett vennem a történet elejtett fonalát. És ha olykor-olykor még húsz év távlatából is maradéktalanul sikerült a régi, az akkori hangulatba élni bele magamat és azt adni vissza, annak úgy örültem, mint majom a farkának. Mert azért ha tőlem eltekintve, a személyemtől eltávolodva tekintünk vissza, mondjuk csak egy futó pillanatra, végül is az első részben az elragadó főtéma egy asszony, akinek múltja van; és ha egyáltalán, akkor éppen az által a múlt által létrehozott kelepcékbe esik ő bele oly ámulatra méltó szorgalommal.

Éppen amikor az 'elfelejtett illúziók' másodszori nekifutásra megidézésével nagyjából-egészében el is készültem, örvendeztette meg szívünket a bennünket elragadtató hír: Pali és Margó megint csak Kanadában jártak, Margó nagy beteg apjánál - közben persze mihozzánk is eljutottak -, és egyebek közt velünk, helyesebben a mi hallgatásunkkal is megosztott, hosszas és az ezzel járó fájdalmaktól a legkevésbé sem mentes töprengés, vívódás, veszkődés után - talán mondanom sem kell, hogy közel sem ez irányban tevékenykedő-ható előzmények nélkül - úgy döntöttek: többé nem térnek vissza az őshazába. Ebben a pokolian komplex döntésben, minden döntések talán legnehezebbikében mi természetesen nemcsak hogy nem vettünk aktívan részt, de messzemenően óvakodtunk a befolyásolásnak akár csak a leghalványabb látszatától is; mégis úgy érzem, hogy önmagában már az ittlétünk is játszhatott valamilyen, ha nem túlértékelendő, de alá sem becsülendő szerepet. Az ez idő tájt számomra most már különféle látószögekből nem csak jelképesen, de képszerűen is modernizált és módjával bár, de stilizált homokóra-alakot öltő, az új környezetében új módon kivirágzó Margó az éppen létrehozott, vadonatúj fővárosi, ottawai szimfonikus zenekarban kapott állást, nem is akármilyent, hanem tehetséget és zenekari tevékenységi múltját elismerően nyomban első fuvolásit; ezenfelül szólistaként a tehetsége előtt kellően tisztelgő és azt szépen elismerő külön szóló- és kamarazenei szerződést is kötött vele egy nagy koncertiroda. Pali egy környékbeli rangos magánegyetem felső tagozatán kezd művészettörténelmet tanítani - annak is természetesen a modern és még modernebb korszakairól, nyomban állandósított, amolyan életfogytiglanra érvényes beosztásban. Ezenfelül egy amerikai céggel máris aláírt egy szerződést egyik kötetének az angol nyelvű kiadásáról, persze a körülmények miatt gondolom érthetően nem is csak némileg átdolgozott és bővített formában.

Így szólt a telefonon csokor virágként átnyújtott döntés, amelyet mi repeső szívvel fogadtunk és szeretetmegnyilvánulások kíséretében viszonoztuk. (Tényleg küldtünk virágot.) Meg nagy megkönnyebbüléssel nyugtáztuk, hogy ők azért nálunk jóval körültekintőbben és gyakorlatiasabban jártak el. A mindinkább olyan jelleget öltő akció során, amely manapság már erősen hasonlítana az átevickelődésre egy valamelyest elnagyolt kacsaúsztatón, nem pedig magán az Atlanti-óceánon. Én azért a biztonság kedvéért mindezt még megtoldottam történetesen Oscar Wilde - legalábbis az én megítélésem szerint - pontosan nekik szánt jókívánságával, amely csalhatatlan biztonsággal így ítélkezik: "Minden szentnek megvan a maga múltja, csakúgy, mint ahogy minden bűnösnek megvan a maga jövője." Mivel az ember nyilván hajlamosabb lenne mindennek az ellenkezőjét tételezni föl, nem meglepő, hogy ezen hosszasan elgondolkodtak, és végül úgy határoztak: minthogy én ezt jókívánságnak tekintem, bennük nyilván a szép jövőjű bűnösöket vélem ünnepelhetni. Én szerényen úgy döntöttem, hogy magamat megtartóztatva véleményükkel nem szállok vitába. Ezzel szemben viszont nagyon is megjegyeztem Pali fogalmazását az őket döntésükben vezérlő motívumok egyikéről. Ez pedig így szólt: Magyarországon a legjobbak közül a nagy többség minden idejét olyan munkára kell fordítsa, vagy olyan munkakörülmények közt kell dolgoznia, amelyek nem adják meg számára sem a kielégülés, sem az igazi kiválóság elérésének a lehetőségét, valahogy úgy, ahogy a kínai pincsi számára is áthidalhatatlan nehézségeket okozna - a kutyaszépségversenyeken szerzett benyomásai alapján - legtitkosabb vágyának a valóraváltása, vagyis átalakulása a tőle lényegében főleg méreteiben meg azért ennek következtében egynéhány más aspektusban is különböző dán doggá. Ez a hasonlat ugyan fölöttébb elnyerte tetszésemet, a magam részéről azonban ehhez mégsem szóltam hozzá, attól tartva, hogy ha pillanatnyi hajlamom szerint nyilvánulnék meg, azzal vagy megbánthatnám őket, vagy tapintatlanságommal fölöslegesen ronthatnám le bennük az idők során nem csekély erőfeszítéssel felépített reputációmat.

Az idő repül, így azóta már kétszer is meglátogattuk őket, sőt együtt tettünk egy kirándulást a Hudson-öbölhöz ott messze fenn, Északon. Egyebek közt fókákat látni, merthogy Pali - ki tudja, miért, milyen, talán atavisztikus okok miatt - erős affinitást vélt érezni irántuk. Tudomásul kell az ilyesmiket venni, hiszen különös embereknek megvannak a maguk különös szükségleteik. Én, a prózai lélek, az engem többnyire amolyan jó lelkű, de igen elfoglalt és főleg kötelezettségeik sokasága miatt gondterhelt apácákra emlékeztető pingvineket favorizáltam, a vallási hovátartozások okozta lehetséges belvillongások ellenére is. Az az érzésem viszont, hogy a tolerancia kölcsönös és kölcsönösen értékelt jelenségként szerepelt közöttünk. Érdekes, még most is emlékszem rá: gyerekkorom óta akkor láttam először muffot, méghozzá olyant, amely a karmantyú szecessziós jellegét még bordó színével is kihangsúlyozta - hol másutt, mint Margó imigyen eltüntetett és úgy-ahogy melegen tartott kezein, remek kontrasztban a hetyke kis kucsma alól kikandikáló szőke fürtjeivel.

Találkozásaink során mi általában úgy véltük, hogy Pali meg Margó még a máshoz aligha hasonlítható kanadai miliőben sem sokat változott, már persze az öltözködésüket kivéve, hiszen ruhatáruknak a jó fele az új és igencsak igényes körülményekhez kellett alkalmazkodjon; szerintük viszont mi érettebbek lettünk - mármint minél, mihez képest, kérdeztük nyomban uniszónóban vissza -, és bár nehezen megfoghatóan, de valahogy tekintélyesebbek - ettől aztán mindketten nyomban be is gurultunk; ismerlek, szép maszk, közöltem jogos felháborodásomban Palival -, de mert tőlük jött, egy idő múlva mégiscsak hajlandók lettünk elgondolkodni e közlés tartalmán, amit megfejteni azonban mindezideig nem bizonyultunk képeseknek. Ismerve mindig sokra értékelt éleslátásukat, fel kell tételezzem, hogy felfigyeltek bennünk valami olyasvalamire, amit mi magunk - akkor még? - a legkevésbé sem realizáltunk. Ők is töltöttek nálunk kirándulásokkal is megspékelt két hetet; zökkenők nélkül, igen gyorsan találtunk rá mindig a régi hangra. Anélkül, hogy észrevettük volna, szép lassan ők lettek a mindig szívesen látott, nagy becsben tartott, régi-új barátaink, legfőbb szerzeményeink. Együtt is, meg külön-külön is. És viszont. A 'viszont'-nak pedig ez a sajátos fajtája ékesszólóan tanúsítja a bölcs mondást, miszerint: a barát egy olyan különleges emberi lény, aki jól ismer és ennek ellenére szeret téged. Ami pedig a baráttá válás lassú folyamatát illeti, az azt hiszem nem is olyan nagyon meglepő, hiszen az életben a fontos és főleg tartós változások olykor egy ideig - a fogantatás után nemdebár - csaknem észrevétlenül történnek meg velünk. Egy bizonyos szinttől fogva már messziről megismerszik az igaz barát: ha gondos munkával sikerül bolonddá, nevetség tárgyává tenni magadat, ő nem fogja úgy érezni vagy éreztetni, hogy életfogytiglanra érvényes munkát teljesítettél. (Azt hiszem, ezzel ezt a témát nagyjából és egyelőre ki is merítettük.)

Palinak némileg szorongva adtam egy példányt az újjászületett szeánsz-jegyzőkönyvekből, és megkönnyebbüléssel inkasszáltam be a közlést: azok neki az évek távlatából még ígéretesebb, valahogy levegősebb, talán távlatosabb kezdeteknek tűntek - most is őt idézem. Sajnos kivéve a saját szövegeit, mormogta szinte csak magának. Apró és egy-két jelentősebb javítás-javaslatától eltekintve megelégedéssel nyugtázta, hogy a számára oly emlékezetes kezdetekből kinövesztendően egy készülő szépreményű regénynek vált az idők folyamán az al-társszerzőjévé, csavart egyet az eddigi meghatározáson. Egyetlen találkozás alkalmából sem felejtett el Évikéről kérdezni, én azonban, ha egyáltalán valamivel, akkor csakis ősrégi információkkal szolgálhattam. Na meg egy mondással, amelyre csak nemrég bukkantam valahol, hogy aztán azon nyomban valamelyest saját magamra szabjam át. És amely ezt mondja (közöltem Palival): Lényegében három olyan dolog van, amit egy férfi a kiválasztott nők megszentelt példányaival tehet: piedesztálra emelve vagy sem, de szeretheti őket; tetszés szerinti mennyiségben, amennyi csak belefér, szenvedhet értük-miattuk; és végül átalakíthatja őket 'irodalommá', élve az így kapott számtalan lehetőség számára leginkább megfelelőnek ítélt formájával. Már úgy is, mint átalakítható leglényegüket vagy karakterük fő vonásainak az életben, tehát a sztoriban megtestesülését. Mire Pali: ezek szerint te a legjobb úton lennél ahhoz, hogy az első két, ámbár fölöttébb sajnálatos módon szorosan összefüggő reláció példás teljesítése, sőt a közönség ütemes buzdítása közben végrehajtott túlteljesítése után Évivel mind a három lehetőséget maradéktalanul valóra is váltsd. Ha telhetetlen lévén még ennél is többre lenne igényed, már úgy értem, egyetlen nőtől származóan - tette hozzá -, hadd kérdezzem meg tőled: mondd, nem kívánsz te túl sokat? Mire én: Ha szabad érdeklődnöm, miért is kellene előre kizárni az egész alkotási folyamatnak az előzőnél magasabb szinten történő újralebonyolítását? Pali erre először elképedésében tágra nyitotta szemeit, de aztán csak, a múltból oly jól ismert módon lemondóan, sőt megadóan legyintett. Vagyis hajszálpontosan azt tette, amit én kamaszhoz illő fellengzősségemmel belőle kiváltani szerettem volna.

Igaz, tett azért még valami mást is. Ő vetette fel, hogy ideje lenne címet, legalábbis munkacímet adni a műnek. Erről azután megállás nélkül kellett fecserésznünk - már legalábbis addig, amíg én el nem mondtam neki egyik új felfedezésemet és egyben alighanem a legtökéletesebb címet. Már úgy értem, a sok igencsak tökéletes közül. A pálmát mindketten ugyanannak a címnek adtuk - meggyőződésem, hogy az olvasó is egyetért döntésünkkel. Mint ismeretes, Mussolini megbuktatása, majd fogságból kiszabadítása után már 1944-ben teljes jelentéktelenségét főleg azzal próbálta meg kompenzálni, hogy bosszút állt az őt a Fasiszta Nagytanácsban leszavazó, hatalomból kibuktató volt hívein. A legkevésbé sem utolsósorban lányának, Eddának a férjén, gróf Galeazzo Cianón, a volt nagy hatalmú külügyminiszteren, akit lánya könyörgése ellenére ki is végeztetett. Mindez azért válik most hirtelen aktuálissá, mert Fabrizio Cianónak nemrég jelentek meg az emlékiratai a híres családi idillről, méghozzá ezzel a címmel: Quando il nonno fece fucilare papa. Vagyis: Amikor nagypapa agyonlövette apukát. Ez ihletet ugyan adott, de nem szolgálhatott példaként - hogy is mondta csüggedten Pali - címkórságunkban.

* * *

Mint Pali egyszer célzást tett rá: a kezdetek kezdetén szükségesnek ítélt óvásom ellenére, még jóval tizedik házassági évfordulójuk előtt, megosztotta Margóval az infámis történetet - egészében vagy részleteiben - 'a parádét én vezénylem' címszó alatt adott válogatott tanácsaimról szerelmük hajnalán, illetve az azokból fakadóan alkalmazott, úgymond kétes eszközökről. Úgy érezte, hogy ezt, a nyilvánvalóan fenyegető veszélyek ellenére, végül is meg kell tennie. És amint nejére meg annak reagálására büszkén utalva adta tudtomra: bár azt aligha merné mondani, hogy azon nyomban, de végül is Margó megbocsátott, sőt a sötét titok elmondásáért járó szép jutalma sem maradt el. Így tehát, döbbentem rá, közel sem először hányatott életem során: amikor nem igazán fontos kutya-macska ügyekben, hanem az emberek közötti, folyton összegabalyodott relációkban kérték a segítségemet, és én, az oktondi, azt, tapasztalataimon mit sem okulva nem tagadtam meg, megint csak nem maradt a porondon kiterítve más vesztes, mint megérdemelten - én. Hogy is mondotta ezt a vég közeledtével Cyrano? "Mert szép volt Christian, és merész Molière..."

Márpedig én, ennek az egykori hősi viadalnak a sikert learató vesztese, nem mondhatnám - bár ebbe most, amikor ezt jól megfontolom, már közel sem vagyok olyan biztos -, hogy általában sokat és túlzottan témámba feledkezve gondoltam volna Margóra. Tudtam róla, hogy változatlanul nem bőbeszédű; tudtam, hogy elegáns, és teszi ezt Margó-módra, tehát bármiféle keresettség nélkül; tudtam, hogy teljesítményei és felkészültsége ellenére változatlanul szerény; és tudtam, hogy mindezzel együtt is, ha tetszik, merész vagy inkább könnyed; mint aki a helyén van, olyan természetesen szépséges magamaga. Amikor azonban olykor mégis magához szólította gondolataimat - nem tudom, hogyan tette, de ezt időnként lehetetlen lett volna nem megérezni -, én habozás nélkül engedelmeskedtem, téve ezt a tudatom felszínénél is mélyebbre kiterjedő módon. A gondolat maga mint egy belém épített elektrokardiográf egy folyamatos görbe jelenlétét jelezte, amelyhez egyáltalán nem volt szükség regisztrálásra, de akárcsak az EKG-papírcsík leolvasására sem. Talán azért nem, mert olyan volt, mintha mindig is adva lett volna? Mint az EKG esetében a vizsgált szív ritmikus, kórtanilag érdektelen működése? Mindezt csak, legalábbis azt hiszem, a történelmi hűség kedvéért kell itt elmondanom. Meg az egyszer elkezdett mesék figyelemmel kísérése szempontjából, nehogy azok valahogy elkeveredjenek, belevesszenek a semmibe. Vagy még inkább talán csupán annak az apropójából, hogy a szó most valahogy rákerült. Vagy: mit tudom én?

Még valami. Megbeszéltem Palival, hogy ott, mindjárt a legelső részben, az általam oly igen értékelt bemutatkozó monológjában akkor sem láttam, ma még kevésbé látok okot arra, hogy ne mondjuk ki a három szerkesztőnek, annak az egymástól szinte minden lehetséges tekintetben különböző három embernek a valódi nevét is, akikkel a Corvina-Csontbrigádot akkor oly remekül jellemezte. Pali viszont, makacs férfiú lévén, nem tartotta ugyan ezt elvi kérdésnek, de miért, miért nem, nem is értett egyet vele. Most azonban, ki tudja milyen ösztönzésre, váratlanul ő maga tért vissza a témához, hogy kinyilvánítsa: van a kéziratban eddig közölt élményanyagnak egy olyan, nem is lebecsülendő része, amely többé vagy kevésbé dokumentum jellegű. Vagy legalábbis egy szakértő kezében akként lenne kezelhető. Márpedig akkor a sztoriban magában szervesen aktív, a cselekmény fő vonalát befolyásoló szerepet nem játszó, viszont annál inkább letagadhatatlanul valódi figurák esetében nincs ok a név elhallgatására. Sőt. Példaként említette utalásaimat Kassákra - a számára is revelációként ható '56-os megjelenési formájában -, amelyek közt fellelhetőek igen hasznos adalékok, talán messzire vezető utakat megnyitó lépések például egy megírandó Kassák-életrajzhoz. Pali azonban eddig eljutva nyomban le is állt. Rendületlenül kötötte az ebet a karóhoz, mármint hogy ő, aki a maga nevében már régen elmondta idevágó mondandóját, a hiányosságok pótlását illetően most nem érzi úgy, hogy az az ő kötelezettségei közé tartozna, éppen ezért rám bízta a kiegészítések betoldását. Nosza, további torzsalkodások nélkül törlesszük gyorsan ezt az adósságot is.

Az első rész elején elsőként említett quaker kommunista nem más, mint a Harvardon végzett Noel Field, aki a harmincas évek közepén került a washingtoni külügyminisztérium nyugat-európai főosztályára. Ottlétekor szervezték be a kommunistává vált Fieldet a szovjet katonai kémhálózat, a GRU egyik sokat és jól produkáló ügynökévé, aki már halála után tett szert kétes világhírre - legalábbis a szakértők körében -, mint a magas beosztásokban lévő amerikai kommunistabarát vagy szimpatizáns elemek hihetetlenül kitartó védelme ellenére is egy nagyot szóló bombaper elítélt főszereplőjének, Alger Hissnek a kém- és elvtársa, jó barátja. De még jóval a Hiss-ügy robbanása, sőt a II. világháború kitörése előtt, amikor Amerikában kezdett forró lenni lába alatt a talaj, Field, nyilván elvtársai segítségével, szerzett magának helyet Svájcban, Genfben a Népszövetségnél, azután az Unitárius Segélyszervezetnél, hogy majd a negyvenes évek vége felé, a Hiss-ügy robbanásai idején, családjával együtt tűnjön el a kelet-európai süllyesztőben. És bukkanjon fel bátyja, ha jól emlékszem, Lengyelországban, ő maga pedig 1949-ben Budapesten, az akkor az ügy számára stratégiailag oly kulcsfontosságú helyen, kellő dramaturgiai érzékkel éppen a döntő pillanatban ahhoz, hogy testre szabott szerepét a Rajk-perben eljátszhassa. Amikor később a könyvkiadóban megismerkedtem vele, példásan joviális modorú, ha nem éppenséggel kenetteljes férfiú volt; azokkal a november 7-i aprósüteményes ünneplésekkel is bizonyítva, hogy milyen hihetetlen naivitással feltöltve tekintett környezetére úgy, mint amelynek a tagjai persze hogy hozzá hasonlóan éreznek. Hiszen végül is most már mindannyian a megvalósult szocializmusban élünk, nemdebár?

A második férfiú volt barátom, Justus Pál. A sok börtönt megjárt, a legműveltebb, legokosabb emberek egyike, akit valaha is ismertem. Igen gondosan és ha jól tudom, sikeresen őrzött titka maradt sajátos, intellektuális humora. Főleg házi használatra szép epigrammagyűjteményt állított össze - saját gyártmányaiból. Hadd idézzek ebből itt csupán egy nem szabályosat, annál is inkább, mert Justust majdnem mindenki csakis a komoly oldalairól ismerte - nem is vitás, hogy teljes joggal. Íme, az enyhén destruktív példa: A neurotikus az az ember, aki egy összkomfortos légvárat épít. A pszichopata viszont az a személy, aki ebbe a várba legott be is költözik. Na és természetesen ki más, mint a pszichiáter lenne az, aki mindezek után a lakbért begyűjti. Végül és a legkevésbé sem mellesleg: az ő konspirációs múltjával ugyancsak elképzelhetetlen, hogy ne tudta volna: ő ott a szerkesztőségben gondosan kiválasztott, kiváló helyen van ahhoz, hogy állandó megfigyelés alatt tarthassák. (Amint az később kiderült: tartották is. Egy fellazult pillanatában meg is mondta nekem, ki az a jó barátja, aki rá van építve, ezzel van megbízva.)

A harmadik példa az én szívemnek oly elmondhatatlanul drága Tarisznyás Györgyi, a legnemesebb, a legemberibb és alighanem a legszerencsétlenebb sorsú volt vádlott, nemrég, igen fiatalon elhunyt kolléganőm, sokáig szobatársam. Akinek a halála óta árnyéka, néha úgy érzem, egy pillanatra sem marad el mellőlem. Ha bárhol is azt a szót hallom kimondani, hogy 'decens', bármi legyen is a társalgás aktuális témája, nekem azon nyomban ő jut eszembe. Az a Gyurika, aki az '56 utáni első időszakban, embertelen körülmények közt, cseppet sem lenne túlzás ezt mondani, alighanem az életemet mentette meg, sokáig látva el engem - meg másokat is -, a kockázatot magától értetődően vállalva, álnéven is munkával és megajándékozva ehhez még kedves személye végtelenül szemérmes barátságával is. Örökre lelkifurdalásom tárgya, hogy nemigen voltam képes megtalálni hálám, emberi nagyrabecsülésem és persze szeretetem kifejezésének az adekvát megnyilvánulási formáját. Pedig ott volt, nagyon is ott volt, közvetlenül a felszín alatt...

Gondolom, ezek után végre át is térhetnénk az Évikét illető ismeretekre, illetve és helyesebben: azoknak a hiányára.

* * * * *

Előbb azonban - már megint -, bármennyire is szeretném az olvasót megkímélni az előre-hátraugrálásoktól, még egyszer vissza kell látogassunk - végtelen szerencsénkre csak gondolatban - 1957 elejére, a szakítás utáni tartalmatlan, helyesebben az előrelátott módon romboló hatású együttlétekre, majd azoknak a fokozatos eltűnésére. Valahogy úgy, ahogyan az, legalábbis elvárásaim szerint, elkerülhetetlen volt, Évi pár hétig még több-kevesebb rendszerességgel föl-fölhívott, ahogy én azt akkor neveztem, 'szoktatta magát a csendhez', hiszen neki könnyebb volt apró kis részletekben szokni le rólam. Együtt persze az ilyesfajta kúrák nem is ritkán drasztikus fájdalmaival, már csak futólag említve a velük járó és kíméletlenül legyűrendő kísértéseket.

Ezek az együttlétek vagy telefonálások nem is ritkán sajátosan alakultak. Az igazmondására hallatlanul büszke barátném, nyilván nem lebecsülendő lelki tusák után, egy emlékezetessé vált alkalommal így kezdte a saját maga által az előzményekben bizonyos történések kijelölt történelmi helyének a korrigálását célzó telefonbeszélgetést: Minthogy ez nekem most mindennél fontosabb, el kell hogy mondjam: annak idején egy ízben nem mondtam neked igazat. Mire én, szinte hipnózisban: Tudom. Mit tudsz? - hitetlenkedett teljes joggal Évi, hangjában ekkor még éppenhogy csak némi értetlenséggel. Hogy a huszártiszt-ügyet nem úgy adtad elő, ahogyan az a valóságban megtörtént. Hogy úgy beszéltél velem, mintha összetévesztettél volna Zoltánnal. Évinek, gondolom, elállt a lélegzete. Hiszen csakis hosszabb, érezhetően zavart szünet után volt képes újra megszólalni, akkor is elbizonytalanodva, és másra sem mutatva magát alkalmasnak, mint hogy elismételje előbb elhangzott szavaimat. Te tudod? - kérdezte, elvékonyodott hangon. Te ugyanis úgy mondtad el - beszéltem én ki most már megállíthatatlanul a hipnózisból -, hogy egyszer még elkerültetek az ágyba is - a pontos szavakra, remélem, nem haragszol, sajnos már nem emlékszem -, de azután úgymond 'lebuktál'. Hogy ez hogyan történt, arról nem szólt a fáma. Zoltánnak a bűnbánó vallomástétel után az alkalomhoz illően, tehát ünnepélyesen megígérted, hogy az illető úrral a levet többé nem szűröd össze - már elnézést kérek -, őt többé nem is látod - a történtek után hogy is tehetnél mást -, vagyis minthogy visszamenőleges érvénnyel nem lehet, így legalább azonnali hatállyal szakítsz vele. Te ezt az ígéretedet - amint nekem el is mondtad - nem tartottad meg, ilyesmi nem is igen állhatott a szándékodban, mert párszor - többször mint párszor? hányszor párszor? - még találkoztatok. Kvaterkáztatok a borospincében? Nem hinném. Azt viszont annál inkább, hogy ez mind igaz is lehetett - lehetett volna, egyetlenegy jelentéktelen apróságtól eltekintve: Te, Évike, nem azon nyomban, amúgy ropogós frissiben, még félig kábán, szorosra zárt szemekkel feküdtél le vele, mint az áldozati bárány, hanem csakis azt követően, pontosan átgondolva, tehát nagyon is jól tudva - még az is lehet, hogy nem csak merő dacból, de azt is gondosan beleszámítva -, hogy mit csinálsz. Tetted pedig ezt már az előadás után, azután, hogy a függöny, majd a vasfüggöny is összement, a zene elhallgatott, a közönség eltávozott, hogy a férjed már tudott róla és jámborul elhitte neked, hogy szakítottatok. Így, egyszerű múltidőben. És így ő mindent máris, sejtelme sem lévén arról, hogy előre, előlegezve és nem utólag bocsátott meg. Talán még a hozzá oly közel álló elvtársnő alkalmazkodását a munkásosztály után most még az újmódi deklasszálódáshoz is. Ha tetszik, formálisan nem is ejtve sebet a sok próbát kiállt házassági hűségen. Vagy legalábbis annak a fikcióján - így én, az egykori események közel sem elfogulatlan tolmácsolója.

A hatás - amint azt a klisé is mondja - frenetikus volt. Évi ezúttal érthető módon képedt el, esett ki a szerepéből. Egyszerűen képtelen volt fölfogni, honnan szedem, helyesebben honnan tudom én ezt. Logikus választ persze hogy nem találva végül kínjában már arról kezdett faggatni, hogy ismerem-e a szóban forgó urat. A válasz persze nemleges volt, némileg sztereotip módra, egyebek közt olyan apróságok miatt, hogy volt hadfiakban akkor is szűkölködött az ismeretségi köröm; arról már csak futólag téve említést, hogy a szóban forgó borpince-tulajdonos úrnak még csak a nevét - és most jövök rá, szégyenszemre még csak a rangját sem tudtam. Mi több, a pacák, ha Évi újra szóba nem hozza, úgy ahogy volt, nem érdekelt. Semmilyen minőségében sem.

A dolognak persze megvan a maga bökkenője. Hiszen végül is hogyan magyarázhattam volna meg Évinek, hogy én soha életemben nemcsak ilyen fokú érzékenységnek, de akár ehhez távolról is hasonlónak a jeleivel sem képesztettem el a világot vagy annak az éppen kéznél lévő képviselőjét? De most igen és vajon miért? Hát persze, hogy első, második és sokadik sorban kvalifikálásra ezúttal nem buzdító, a tökéletes azonosulásig elvivő szerelmem miatt. Csekély mértékben bár, de ezen felül Zoltán szerepe miatt, többszörösen is amiatt. Erről azonban én nem beszélhettem. Helyesebben: erről, ilyesmiről én vele soha nem beszéltem. Akkor gondolom érthető, hogy pont most ezt nem is kívántam volna elkezdeni. Ő viszont a döbbent, tanácstalan elcsodálkozás után egy idő múlva mint a vizes kutya megrázta magát, sikeresen tette túl megzavarodott lényét az egészen, hiszen az ilyen érthetetlen, talán még az sem kizárt, hogy gyönyörű Tamás-furcsaságok, két ember ilyen fokú egymásbaolvadása, ha jól belegondolt volna, a legkevésbé sem fért volna meg akkor még amúgy frissiben tett élet-elhatározásával. Én magam viszont éppen az ilyen példákból jöttem rá - már ha egyébként nem tudtam volna -, hogy még az eddig felfogottakon túl is milyen misztikus mélységekig bújtam be Évikének a legkevésbé sem mellesleg persze hogy hibátlan, vérforralóan gyönyörű bőrébe. Évikéébe, aki meglehet nagy és ilyen voltában is tragikus szerelmem volt, de azért mégiscsak egy másik emberi lény, egy másik és, ami azt illeti, felettébb autonóm és autonómiáját féltékenyen őrző, szuverén személyiség. Amiből mellesleg - bár szükségtelenül - újra kiderült: sokkal több rétege és felfoghatatlanabb aspektusai voltak - hogyan is hívták ezt ott Évi akkori tájain? - annak a 'szexuális fellángolásnak'. Annak a több mint kellemetlen, nemde átmeneti kisiklásnak. Annak a nyilván többé-kevésbé ártatlanként elkönyvelendő kiruccanásnak. Már persze ha ilyen megítélések még hallatszanak el arrafelé, ami közel sem biztos. Könnyen lehet, hogy ha ilyen témákra terelődik a szó, mindenki nyomban mély hallgatásba burkolózik.

Arról már csak kötelességszerűen téve említést, hogy Évinek miért volt olyan hihetetlenül fontos kiigazítani a történetet, helyesbíteni azon belül a történések korrekt sorrendjét. Hiszen maguknak az aligha minősíthető, vagy ha igen, vonzónak vajon hogyan is tekinthető tényeknek az elmesélése után ennek ekkor már semmiféle súlya nem volt - vagy talán mégiscsak lett volna? Évinek nem lehetett más oka ilyenfajta közlésre, és azt is már ennyire későn, mint hogy nekem - vagy jóval inkább őszinteségére oly büszke önmagának? - újra dokumentálja: ő nekem soha, de soha, még a legjelentéktelenebb ügyben sem hazudott. Nem úgy, mint másoknak, azok között is elsősorban most újra választott élettársának. Akit igazmondó hitvallásával, ha tetszik, mániájával ellentétben egy könnyed kis gesztussal ki is emelt az egész komplexumból - hiszen a nekem most nyújtott, bízvást mondhatóan kényszeres korrekció csak úgy mellékesen tudatta: Zoltánt az adott ügyben nem is egyszer, de legalább kétszer vágta át a palánkon! Hogy nem ennél is többször, az nem rajta múlott, csupán az adott körülményeken.

Ezek szerint a magáról mindig programatikusan igazat mondó Évike engem mint céltábláját elsőrendű fontosságúnak tart, Zoltánt, a férjét viszont nemcsak hogy kiveszi a célpontok közül, de pontosan a félrevezetendők legfontosabbikaként kezeli és értékeli. Fel kell tételezzem, hogy egy történettel kapcsolatban annak a lényegét vélhetően nem is érintő, tehát bárki más számára aligha jelentős ügyben egyszeri igaz-nem-mondása még most is annyira bántja, hogy amiatt fontosnak tartja ezt a kulcslyukon át a fülembe súgni és ilymódon valahogy helyre is hozni. De hát végül is miért? Méghogy amiatt, hogy én mit gondolok róla? Hiszen ez azért mégsem lehet már annyira fontos számára! Akkor tehát inkább azért, hogy neki magának mi a véleménye - saját magáról? Nem, nem arról, hogy miért ment el tőlem, ó nem. Akkor meg a saját értékrendszere szerint oly mérhetetlenül fontosnak ítélt becsületességéről? Legalább az önbecsülését akarja mindenáron, tehát ezzel is kimenteni az éppen mostanában ráomlott romok alól? Még akkor is, ha ez objektíve nézve csak valamiféle póz, felvett, de egyáltalán nem rá szabott póz lenne? Dacos szembenézés az ő Tamás-múltjával? Neki fontos, abban a pillanatban minden másnál fontosabb volt, hogy kiköszörülje a féltve őrzött igazmondó becsületén ejtett csorbát. Lett légyen ez akárhogyan is, hadd tegyem fel újra a kérdést: hogyan fér össze az igazmondási mánia Zoltán szakadatlan félrevezetésével? Az orrába tett karikánál fogva vezetésével? És ennek az elveit menthetetlenül agyontaposó tényhalmaznak a semmibevételével?

Létezik - gondolom, ebben a dolog lényegét illetően egyetértünk - egy olyan embertípus, amelynek a zászlót lobogtató reprezentánsa észrevesz cselekedeteidben, szavaidban, viselkedésedben hibákat, netán torzulásokat, melléfogásokat, viszont a látottakat-hallottakat-tapasztaltakat, kártyáit melléhez szorítva, megtartja saját magának, azt is úgy, hogy mélységesen hallgat fölfedezéseiről. Benne az egész ügy úgy, ahogy csak előfordulhat, el van boronálva.

Létezik azután olyan ember is, aki szent kötelességének érzi folyton, minden adódó alkalommal elmondani, majdnem azt mondtam, elragadtatottan ismételni azokat az 'igazságokat', amelyek önmagukban is, hát még szorgalmasan rekapitulálva nyilvánvalóan fájdalmat vagy sértést, durva lekezelést, végső fokon egy viszony megszüntetését okozhatnák, hogy a mi emberünk magában hozzá is tegye, magában és persze magára felettébb büszkén, ő, az igazság lánglelkű bajnoka: 'Én már csak ilyen vagyok. És tudod mit? Erre én, mint legszebb tulajdonságaim egyikére, büszke is vagyok. Hogy ez neked tetszik, nem tetszik? Sajnálom, nem kapsz mást.' Amire viszont én ma már magabiztosan válaszolhatnám: Ez, drága hölgyem, csakis a szakadatlan elhallgatásból meg partnereid krónikus félrevezetéséből származó súlyos jellemhibád kompenzálását elfedni hivatott modorosság, amelyet a magad perfekcionista módján az idők folyamán még át is fordítottad legfőbb erényeddé. Tudod, leányzó, én mégsem haragszom rád, mert értem, jól értem, hogy nem tehetsz róla. Hiszen e nélkül a magadra öltött álruha nélkül képtelen lennél legalább magaddal ha nem is jó, de egyáltalán valamilyen, mondjuk beszélő viszonyban maradni.

Bizony mondom nektek, immár régi, meghitt barátaimnak: összetett lélek volt az én nemrég-még szerelmem. Akire ugyan csakis szigorú megszorításokkal vonatkozott a gyakran és hallhatóan elismételt 'szabály', miszerint: amennyire általános emberi jelenség kicsiny vagy, éppen ellenkezőleg, mindenáron megőrzendő, nagy horderejű és jellembe vágó titkokkal rendelkezni, ugyanolyan emberi jelenség azokat a titkokat előbb vagy utóbb fel is fedni. Mert ha ezt a sablont Évire alkalmaznánk, a hangsúly meg a huszártiszt-affér után is az 'utóbb'-ra kellene essen. Már persze akkor, ha a stréberkedő szó, az 'előbb' egyszer már elpasszolódott volna.

Végül, de közel sem utolsósorban: vajon szakításunk óta hányszor, hol és kinek, milyen módon és milyen céllal, ó jaj, milyen hangsúllyal beszélt Évi a mi szerelmünk senkire nem tartozó, százszor szent részleteiről, az igazi taburól, mint nemdebár feltétlenül elmondandó kis igazságmorzsákról, disztingválásra képtelenül ezzel is bizonyítandó az életen éppen átsétáló valaki-valakik számára, hogy ő, mármint az ott mellette sétafikáló mennyivel, milyen összehasonlíthatatlanul fontosabb számára annál a réges-régi, de mégis, ebben az illető biztos lehet, a lehető legkorrektebb módon leírt ügynél? Amelynek talán az egyik, meglehet akkorra már oly igen érdektelen részletét nem mindjárt az első alkalommal borította az azzal nyilván sokat kezdeni aligha képes, de mégiscsak bizalommal elhalmozottra? És aki talán, nem úgy, mint én, nyomban a kezdetekben le is vont messzemenő konzekvenciákat? Csapjon az egész nyomorult ügybe bele a mennydörgős mennykű - engem mindez ma már egy futó gondolatnál jobban nem is érdekel. És ha mégis, akkor legföljebb annyiban, hogy föloldja a magamra eddig kirótt, ilyenként is felfogott hallgatásparancsot. Ha ő erre-arrajártában szeretőknek, pszichiátereknek meg egyéb botfülűeknek énekli el a mi százszor szent, a szerzői jog hatálya alá eső, feledhetetlen dallamainkat, akkor én talán társaloghatok róla a fehér papírnak meg a színtelen magnetofonszalagnak. Meg azoknak, akik csak hajlandóak odafigyelni.

* * *

Valamikor február végén, akkor már csakis telefonon, Évi kezdett velem egy új, engem maradéktalanul taszító, egy bizalmaskodó kamasznak az éppenhogy csak nem mutáló hanghordozásában beszélni, úgy, mintha én mondjuk egy szükség esetén előkaparható haverja, alkalmi barátnője, nem-nélküli lelki szemetesládája és nem (volt) nagy szerelme lennék. Egy német vagy, helyesebben, osztrák könyvkereskedőről mesélt meg gügyögött, több alkalommal a nevét is mondta - vajon miért? -, ma is emlékszem, igen, pocsék és még romló névmemóriám ellenére most, annyi idő után is jól emlékszem rá, lévén ő potenciálisan vagy akár magában a valóságban is a mese fontossá váló figurája. Z... az Évi megrajzolta skicc szerint magas, amúgy fiatalosan kopasz-szőke, kékszemű, lesült, jóképű úr, akivel a legkevésbé sem csakis közös üzleti ügyeik voltak, de közben és kölcsönösen, igen-igen vagy talán még annál is inkább tetszenek egymásnak. Miután férjére a körülötte történtek vázlatos ismeretében soha, még a nyomorult tátrai utazás összezártságának a tudatában sem voltam képes féltékeny lenni, annak ellenére, hogy ez a tulajdonság egyébként kifejlett formájában, a vesékbe mardosó változatban is kevéssé kellemes tulajdonságaim közé tartozott a történelem előtti időszakokban, most alaposan elképesztett, hogy bármilyen ilyesfajta felsebzett érzés helyett csakis jeges dermedtséggel jellemezhetném ki nem fejtett, messze a rangomon alulinak érzett és már csak ezért sem mutatott reagálásomat. Mint oly sok más, Évi-ügyekben az adott pillanatban érthetetlennek tűnő jelenséget vagy az arra adott reakcióimat csak később, jóval az események után értettem meg. Vagy tettem az egész ügyet, úgy, ahogy az hozzám eljutott, minél gyorsabban ad acta.

Évi magatartása tehát több okból is elképesztett, azt hiszem, elsősorban szinte fizikai fájdalmat okozó, suta színvonaltalansága, ha tetszik, 'libasága' miatt. Vagyis amiatt, amit eddig külön porciózva gondolom csakis Zoltán számára tartogatott, hogy azután most kérés nélkül, de annál készségesebben juttasson a készletből nekem is. Nekem, az immár ugyancsak obligón kívül állónak. Illetve az oda kívülre állítottnak. Csak úgy kóstolóba egy adagot. Mesét habbal. Minden telefonhívás alkalmából egyet-egyet, helyszíni közvetítések formájában. Vajon miért kellett neki ezt a falrengető 'újságot' velem lihegve megosztania? Vajon miért gondolja, hogy nekem ehhez bármilyen közöm is lehetne? Az az ember, aki annyi mindent hallgatott el, ami rám, csakis és kizárólag énrám tartozott, és ami fontos, sorsdöntően fontos volt, még inkább az lehetett volna, hiszen nem mást, mint csupán az életeinket toszogatta bele a nem nekik való, számukra nem helyes irányba? Az most, mindennek a vége után egyszer csak azzal kezd traktálni, amiről, ha már mindenáron ezt kell tennie, akkor legalábbis előttem, sőt elsősorban, éppen és pontosan énelőttem mélységesen kéne hallgatnia. Hiszen Herr Z... így vagy úgy már Évi poszt-tamási korszakának a beköszöntét kellett jelentse. Vajon miért, milyen megfontolások alapján lenne célszerű a volt szeretővel, akinek csak nemrég, alig pár hete írta azt a megzenésítésre váró szerelmes levelet, szép elődje, Tatjána módjára, megírása előtt ihletért talán még Puskint is újraolvasva, azt a levelet, amelyre minden kétséget kizáróan élete végéig fog emlékezni, ilyen bárdolatlan módon, csak úgy nesze, bele-a-képedbe módra közölni, rám kenni, maszatolni: ugyan még éppen csak hogy elhagytalak, visszatántorogtam tőled régi, de használat előtt újra, mind reménytelenebbül felrázandó férjemhez, megtanítandó őt a tőled, köszönöm hálásan, megtanult megtanulandókra, de neked, Tamás, meg kell mondjam, a biztonság kedvéért-e avagy sem, de már meg is van az utódod! Vagy talán inkább csak amolyan utódjelölted, dezignált utódod, ki tudhatja? Nem, ne kötözködj, persze hogy nem minden téren, hiszen az mégiscsak lehetetlen lenne. De azért néhány, a legkevésbé sem lebecsülendő helynek, netán funkciónak a betöltésére. Hát nem elragadó kis teremtés az én úgynevezett szerelmem? Még tegnap, tegnapelőtt levelét megírta, szerelmes könnyével azt is telesírta, és ma, lám csak, amikor a tinta még éppenhogy megszáradt rajta, engem, a címzettet máris új afférja lerakodóhelyeként használ föl. Minek, ó minek azt közölni velem, hiszen ez az információmegosztás engem érinthetett volna akár pörölycsapás-szerűen is? Sose hittem volna, hogy ilyen jól-kifejlett szadista hajlamai lennének. Olyan szadista, aki mert gyáva, nem fizikai fájdalmat okoz, hanem az 'igazmondásával' veri szét a pofádat. Ha már itt tartunk, amolyan esztétikai érzékkel át-nem-itatott fajtából. Hiszen ki tudja, talán még akár azért is, mert tőről metszett zsidó lapra germánt rakni - hát az nemde egyenértékű kell legyen a primitív hamiskártyázással. De mégis: mi kellett történjen azzal az Évivel, akit én ismerni véltem, hogy most azt teszi, amit tesz? Hát mi más, mint hogy legalábbis egy időre kicsúszott a lába alól a talaj. Joggal gondolhatnám azt is, hogy becsavarodott; hogy ott benn, nagyon mélyen úgy érezte: amilyen gyorsan csak lehet, valaki másnak a karjaiba kell vetnie magát. Még az sem lenne baj, ha az a valaki a sötét északi regéknek lenne a titokzatos hőse.

De tényleg: vajon miért lenne Évinek olyan mulaszthatatlanul sürgős, hogy nekem fájdalmat okozzon - most, mindenek múltán, hogy mást már ne is említsek, például az után a megálmodhatatlan remekműként becézgetett-dédelgetett szakítás után? Mert öntudatlanul is el akarná énekelni nekem a dalt, amely úgy véli, hogy: 'Gombház, sej, ha leszakad...'? Nem hinném, hiszen valószínűleg nem is ismeri. Mint ahogy azt sem, amely szerint 'Nem bánom, nem bánom, csak szívemből sajnálom, hogy az én szeretőm más karján találom.' (Az a vendéglőben vég nélkül hallatott és valamiért bennem megragadt cigányzene alaposan megfertőzte az ízlésemet. Méghozzá a legkevésbé sem tudatosan, annál inkább azonban a sejtjeimbe lopva bele magát, a kevés számú szépséges dal mellett a hihetetlen mennyiségű selejttel.) Vagy talán nem is annyira róla, mint sokkal inkább rólam lenne szó, arról a pacákról, aki már megint, régi jó szokása szerint túlkomplikálja az egészet? Hiszen végül is egyszerűen lehetséges lenne, hogy Évinek az újkeletű feldobottság állapotában beszélnie kellett az ügyről valakinek, akárkinek, tekintet nélkül bármilyen más megfontolásra? Meg hogy ő ezzel fájdalmat okozna? Na és? Neki több mint elég gondja-dolga van: az azért talán mégsem tartozna ezek közé, hogy átírja az élet szabályait? Azok közül azt sem, hogy mindenki okoz időnként fájdalmat valakinek. Nagy ügy! Talán nem kellene annak a mindenkinek folyton olyan érzékenynek lennie! De különben is: ő egyáltalán nem úgy emlékszik rám, mint aki cukorból lenne, és egy kis esőtől már el is olvadna. Nem ő, de a sors hozta úgy, hogy neki éppen most valakivel meg kell osztania valamit. Igenis, neki most szüksége van rám vagy nem bánja, valakire, akivel erről beszélhetne. Arról pedig ő aztán nem tehet, hogy rajtam kívül ilyen személy nem létezett ebben a hirtelen kiürült világegyetemben. Hohó, de hiszen, az isten szerelmére, én se léteztem már! Vagy ezt még mindig nem volt hajlandó, helyesebben nem volt képes amúgy igazából tudomásul venni, mert... mert egyszerűen nem tudott váltani? Ennyire nem? Én, mint egy dzsóker, a főszerep után most aztán már minden vacak kis mellékszerep betöltésére alkalmasnak ítéltettem? Akárhogy is lett volna, én nem voltam képes szabadulni a gondolattól: Évike árkon-bokron áthatoló igazmondásával a szobra a zúgolódó elégedetlenségnek - hál' istennek, hadd tegyem hozzá az ő kedvéért, közel sem mindig ilyen extrém formák közt. Mindennél talán csak az hathat furcsábban, hogy ezt a jellemzést ki más, mint én adom - c'est moi! L'homme qui rit! -, aki azért távol s közelről sem maga a megtestesülése a nagy gonddal kimunkált identitásérzésnek. És aki most szinte látja-hallja, amint Évi a jövőben minden jöttmentnek mesél rólam-rólunk, mert... mert ő az Igazmondó Évike, aki egy önáltató öncsalásért habozás nélkül ad el bennünket, mindent, ami bennünk-kettőnkben szent volt. Jaj, és hallom, ahogy egy pszichiáter pamlagján kerülünk terítékre, és rettegek, hogy hogyan alakítódik át a mi szerelmünk a saját ellentétévé.

Igaz, lehetett volna néhány más, valamelyest petyhüdtebb aspektusa is a fenti közléshalmaznak. Például Évi meglehet gyerekesen öntudatlan, ezzel szemben viszont az én számomra nagyon is érthető vonása, valahogy így körülírhatóan: lám, most eljött a huszártiszt-borospincés változat megismétlésének a nagy pillanata. Az ismétlés, sőt az ismétlés ismétlésének a kényszere! Igen, azé, amire én éppen csak napokkal-hetekkel ezelőtt éreztem ugyan rá, ezzel azonban egy életre szólóan diagnosztizáltam Évi lelki mechanizmusainak egyik furcsa és repetitív sajátosságát. Csakhogy az élet nem mindig olyan egyszerű; ezúttal már az oly szimbolikus gesztusokhoz, így a Zoltánnak tett ünnepélyes ígéret rituális megszegéséhez nem egy, hanem két szolgálatkész, tetemre hívható férfiúra volt szükség! Hogy mihez? A monogám nő poligám széria-csalásához? Az első rész immár a szokott előírások szerint teljesítve vagyon oly módon, hogy az isten tudja mikor tett, talán hangosan ki sem mondott, mégis egyértelmű ígéretnek eleget téve szakított velem; a második rész azonban, ugyanannak az ígéretnek a lábbal tiprása és ezzel magától értetődően Zoltán kötelező, semmiképpen ki nem hagyható, amint azt kezdtük kitapogatni, nem is kis mértékben szadista megrugdosása, a pszichésen valamiért oly igen fontos újraélése az ismétlésnek ezúttal egy harmadik férfiszereplővel kell megtörténjen? Mert hogy velem már nem történhetne meg? Vagy mert hogy Évike táján nincsen új a nap alatt?

Úgy ám, az Évi-Zoltán viszonylatban repetálni kell még a repetálást is? Az Évi-Zoltán reláció az újfajta perpetuum mobile? Mert ha Évi belekerül és nyomban ki se tud szabadulni a rossz lemez magának durván helyet préselő rovátkájából, akkor a meghibásodott résznél újra és újra megakad, kimart pályáján tehetetlenül forogva ismétli magát, fülsértőn rikoltozva segítségért mindaddig, míg valaki meg nem szánja és arrább nem pöcköli? Azért, mert hogy őket - Évit és Zoltánt - maga a jóisten is odaadó gonddal nem-egymáshoz illőnek, inkompatibiliseknek teremtette, ki tudhatná, miért? Talán abból a feltevésből indulva ki, hogy olyasminek is lennie kell? Hogy ők képezzék azt a párt, amelynek a tagjai a lehető legideálisabban nem passzolnak egymáshoz? Olaj és víz? Párját ritkítók (a remekül ambivalens kifejezés idevágóan használt, bármelyik értelmében)? Még az egymás mellett akár hosszú életeiket is idegenekként leélő milliók együttesen a semmibe tett társasutazásaihoz viszonyítva is? És ha már a szó véletlenül utazásra fordult, hadd tegyem hozzá, Évikének címezve: Bizony kislányom, ha egyszer a rossz vonatra szálltál föl, elvileg ugyan sok mindent tehetsz, de annak aztán semmi értelme, hogy a szűk folyosókon erődet megfeszítve, egészen az összerogyásig futsz - a másik irányba! A nyilvánvaló megoldás az lenne, hogy még idejében, tehát minél hamarabb leszállnál a rosszul kiválasztott cél felé menő vonatról. Ettől a látványtól, Évike futásától, aközben, mint a denevér, mindenféle népségekbe ütközésétől - mi tagadás, végül csak elszédültem. Le is rogytam nyomban a vonaton egy fülkébe és közöltem magamat kilihegő magammal - nem először és aligha utoljára: legyen a kétségbeesett képsorozat bármilyen csüggesztő is, segíteni ezen meg őrajta én most már nem tudhatnék, ha akarnék sem. Egyetlen pillanatra se feledkezzünk meg róla: egyebek között azért sem, mert ez most már nem az én dolgom. Ezzel némi töprengésen meg a sajnálkozáson kívül továbbra is törődni súlyos hatásköri túllépés lenne. És ebben azután valahogy, végre már csaknem békében saját magammal, meg is állapodtam.

Csaknem békében... Mintha olyan egyszerű lenne leállni: itt a vége, fuss el véle. Nem tudom, honnan jött, de rögvest ott is volt, mert eszembe jutott, hogy ki kellene keresni egy hajdanában olvasott szövegrészt Freud írásaiból. Meg is találtam nagy nehezen, címszavak után kutatva a percenként egyre inkább nélkülözhetetlenebbe váló komputer szoftverjeinek a segítségével. Íme, így szól: "Ha kisebb jelentőségű ügyben kellett határoznom, és volt elegendő időm rá, minden egyes alkalommal hasznosnak találtam megfontolás tárgyává tenni az összes lehetséges érvet pro és kontra. Életbevágó, létfontosságú ügyekben azonban, mondjuk élettársnak a megválasztásában vagy szakmai elhivatottságnak a kiérlelésében a döntésnek szükségszerűen csakis a tudatalattiból, valahonnan magunkon belülről kellett a felszínre jönnie. Magánéletünknek a valóban fontos döntéseit véleményem szerint természetünk mély belső szükségletei kell uralják." Remélem, nem sértem meg Freud emlékét azzal, ha erre azt mondom: úgy legyen, ámen.

Kivéve egy fontos elemet: nem értem, hogyan és miért, de az az alapvető tény, hogy én egy teljes joggal és impozánsan masszívnak minősíthető, lenyűgözően aktív házasságtörésnek voltam - persze csak a kezdetekben, helyzetünknek, ha úgy tetszik, a pro forma legalizálásáig - a legkevésbé sem passzív, az egész világ elé daliás-hepciásan kilépő cselekvője, sőt kezdeményező főszereplője, most hatolt csak el amúgy igazából eddig nem egészen értem mivel is elfoglalt tudatomig. Már úgy értem, az első részben szinte grafikusan is ábrázolt, utolérhetetlen jelenségekkel kisajátított, azoktól megszabadulni képtelen és a legkevésbé sem akaró tudatomba. Éppen most, amikor azt a 'megtört' házasságot a már összegyűlt tárgyi tudás alapján kellett minden eddiginél nyomorultabb, az egyik fél számára végletesen ártalmas kapcsolatnak, tehát józan ésszel, még tőlem teljesen függetlenül is mindenképpen megszüntetendőnek tekinteni. Most, éppen most, amikor fennállt, ugyancsak fennállt a lehetősége annak, hogy a házasságtörés a szereplőkre való bármiféle tekintet nélkül más szereposztásban, már bocsánatot kérek a sztahanovista 'mozgalomból' ránk maradt kifejezésért, de meleg-csákányváltással villámgyorsan tovább is folytatódik. Folytatódhat. Valamilyen szinten, most már kétségtelennek tűnik, az idők végezetéig, ad infinitum. Ami ugyan, amint azt röpke két perccel ezelőtt egyik józan pillanatomban megállapítottam, mostan, sőt már jó ideje nem az én dolgom. De a Sínai-hegyi parancsolatokat sokoldalúan és szorgalmasan megszegő, viszontagságos előéletem során én kisebb vagy nagyobb hévvel, ám rendületlenül és folyvást abban reménykedtem: újabb kisiklások után csak eljutok egyszer majd oda, hogy erkölcsi elveim és mindennapos gyakorlatom közt feloldódik a fájó diszkrepancia.

Viszont ha ez így van, akkor miért csak most 'értesültem' arról, hogy az első időben heteken át a házasságtörés pokolramenően bűnös állapotában leledzettem, sőt, hogy mint a bűn kitervelője, elkövetője, sőt kicirkalmazója, tempójának, ritmusváltásainak, általában legalábbis a legfontosabb, a legédességesebb oldalait illetően lebonyolításának a vitathatatlan mestere, ha tetszik, bár csak átmeneti időre, de én voltam annak a legfőbb, legbüszkébb és legtudatosabb haszonélvezője? Amúgy út közben a hetedik mennyország felé! Meg hogy ebbéli mivoltomban, abban általában eléggé nem értékelhető szerencsémre, a már jócskán idejétmúlt megkövezéstől való félelem helyett fenségesen jól éreztem magam? Hogy kéjesen fürdőztem, önfeledten lubickoltam is benne, egyetlen percre sem kívánva kijönni a mély vízből? (Nesze neked, Ferenczi! Azzal a híres thalasszális regresszióval!) Nem, bizony mondom, a legkevésbé sem lett volna kétszer elvált, sokszor, ó igen, sokszor szinte az orrom előtt talán már csak úgy megszokásból megcsalt, meg persze hogy fölöttébb gyakorta, csupán a félig behajtott ajtó másik oldala mögött elkapkodva csakazértis kéjenckedő csaló férfi-pályafutásom alkalmas arra, hogy kobakomat az alantas régiók fölött magasabbra húzva varangyos prűddé változzak át. Ezt ugyanis az olvasóval meg Évivel együtt senki sem hinné el nekem.

És mégis: hogyan lehetséges, hogy az egész miskulancia nem hogy kézlegyintéssel intéződött volna el, de soha még csak eszembe se jutott? Egyszerűen nem hatolt el a rideg tények iránt érzéketlenné vált tudatomig? Ott fészkelt békésen a tudatom alatt, mint eresz alatt a fecske? Maradéktalanul veszítettem volna el erkölcsi érzékemet pont akkor, amikor pedig annak a visszanyerése vált új életem egyik legfőbb célkitűzésévé, sine qua nonjává? Nincs itten valamiféle ércesen égretrombitáló ellentmondás? Egy cseppet sem lennék meglepődve, ha előbb-utóbb rákényszerülnék arra, hogy Évikétől egyszer azt kérjem - lám csak, ezen a ponton érdektelenné vált, hogy mi is volt mindebben az ő szerepe -, ha erre gondol, próbáljon meg engem szívében rá, nem túl szigorúan ítélni meg. Bocsáss meg nekem, kedves - mondanám -, hiszen persze hogy tudom: nem lett volna szabad még elkezdenem se. És ha mégis ezt tettem, amikor úgy igazából kezdtem érteni, mibe másztam bele, akkor kellett volna nyomban le is állnom. De ha ez vigaszt jelentene neked: jobban ártottam önmagamnak, mint neked. Ez azonban végül is nem mentség.

Na és mi lenne, ha oly bájos fintorainak egyikével maga az élet kényszerítene rá, hogy ezen a témán egyszer majd még részletekbe menően kíséreljem meg átrágni magam? Csak nem fordított szereposztásban? Holló Tamás - Zoltánnak a szerepkörében? Micsoda hidegrázós elégtételszolgáltatás lenne az bűnös magamnak! Még akkor is, ha a féléves 'epizód' többi részvevőjének, a közmegegyezés szerint a sértettnek felfogott felet, sőt elsősorban őt értve bele, úgy tűnik, nem lettek volna ilyen jellegű panaszai vagy aggályai. Mintha neki nem is kellett volna Évinek, hites feleségének azért a fél évért, meg azért, ami az alatt történt - mindazért a csupán néhány életre szólóért, mindazért az igézetésért, mindazért az örökre felejthetetlenért, ami annak során történt! -, végül talán még megbolygathatatlan fantáziájától is halálra gyötörten - már persze ha lenne neki, ha valaha is lett volna neki bármi ilyesmije -, megbocsátania, nyíltan vagy amúgy csak magában, mint ahogy mindennél biztosabban tudom: ennek meg velejáróinak a futó gondolata benne még csak fel sem merült, hiszen őt az egész ügyből kizárólag az érdekelte, hogy újra birtokon belül kerülhessen, törődik is ő vele, hogy milyen történéseket követve. Bármi legyen is annak a tartalma, csak vissza, újra vissza az adott, a megszokott, a nélkülözhetetlen keretek közé.

Azt mondom, újra? Miért, mikor volt, egyáltalán? Mikor lett volna ő birtokon belül? Ugyan már, vajon kinek-minek a birtokában? Úgy is, mint több birtokos, egy birtok? Nem tudom megkerülni, mert Zoltán fogadalmára gondolva folyton berobban a képbe Goethe kétségbeejtően józannak tűnő, így tehát parókája alatt a titkos tanácsos hűvös mértéktartásával vigyorgó képe, meg amögött jaj-de-nagyon bölcs és mely igen megfogadhatatlan tanácsa: Vigyázz, nagyon, mindennél jobban vigyázz arra, hogy milyen kívánságra teszed fel lelkedet ifjúkorodban, mert megtörténhet veled, hogy életed delén meg is kapod majd azt - úgy, hogy aztán ott állva, állítólag célhoz érve alaposan meg is nézheted magadat! Unheimlich, ugyebár, mérnök uram! Maga a feltétlen, a birtokon belüli tulajdonos!

A 'birtokon belül'-ről jut eszembe: gimnazista korunkban egyik osztálytársammal gyakran jártunk be a Nyugati pályaudvar szélén, de azért már annak a területén belül lakó rokonaihoz - egy tánciskola tulajdonosaihoz -, főleg a mellékvágányokra félretolt szalonkocsikban a rokonlányokkal meg barátnőikkel egyetértésben a sötétben végrehajtandó Pullman-randalírozásra. Ebbéli tevékenykedésünk szüneteiben kerültünk bensőséges viszonyba a Ferdinánd híd alatt gyakorta szolgálatot teljesítő rendőrrel, aki, bár felhagyott már minden reménnyel, de a csodálatos lehetőségek igézetében képtelen volt nem bizakodni a lehetetlenben is, ezért tehát nyakát kitekerve nézett alulról fölfelé, a hídon remélhetőleg a korláthoz közel elmenő lányok-nők szoknyája alá. Pedig az évek során mindössze ha kétszer fordult elő, hogy a bestián ott fenn nem volt bugyi, hogy a micsodája valósággal beleröhögött a pofámba. Mondtuk is neki: A zangyalát neki, elnézegetve a kilátást, micsoda remek beosztása is van szakaszvezető uramnak! Mire ő: Ugyan már, ha így motoszkál a totyogós a kobakotokban, megmondanátok-e nekem, hogy mit ér a mézesüveget kívülről nyalogatni? Éppen csak hogy azt nem tette hozza a mi nekikeseredett Arkhimédészünk: adjatok egy valódit, egy amúgy igazából megmarkolhatót, ide ni, a kezembe bele, és én a sarkából mozdítom ki nektek ezt az egész szomorú világot!

Most már új perspektívával is gazdagodva, vissza tehát Zoltán birtokon kívüli belüliségéhez. Az ő megfogalmazhatatlan viszonyához a mézesüveghez. De hiszen ez megint és még mindig, vagyis hogy újra mondom: többé már nem az én problémám. Hogy egy férj meg egy feleség meg egy szerető közül az egész háromszögből csupán a szerető az, aki ha nincs is éppenséggel feltöltve a mea culpázáshoz szükséges hajlamokkal, azért legalább érez magában valamilyen megkésett, eső után köpönyeg, attól tartok, nem is igen őszinte, de mégiscsak bűntudat-féleséget?

Az én dolgom volt-e vagy sem: mégis egy párszor - tehát éppen egy párral többször, mint azt kívántam volna - még hallottam a germán daliáról, nem annyira a titokterhes északi erdők fiáról, mint inkább az osztrák meg svájci lesiklópályák lesült szuperproduktumáról, akinek halvány fogalma sem lehetett arról, hogy ha valahol, hát akkor itt bizony jóval a színpadra lépése előtt megírt, megrendezett és nem lebecsülendő közönségsiker közepette már el is játszott commedia del'artében kell fellépnie egy epizódszerepben, lett légyen az az epilógus-magamutogatás akár hálás, akár hálátlan. Inkább csak valami az utóbbi változatból; mondhatnám úgy is, hogy beleesett a mi sztorinkba, mint Pilátus a krédóba? Vagy mindez csupán a lelki nyugalmamat visszaadandó, fölöttébb leleményes dajkamese lenne, és Z... úr a sztori féregnyúlványából önálló magyari életre kelt? Olyannyira, hogy történetesen az ő daliás alakjára szabott, vadonatúj cselekményben éppen én, minden lehetséges alakok közül én voltam az, aki visszamenőleges hatállyal efemer figurává váltam, pár mondattal elintézhető, a legjobb esetben is csak valamiféle talajelőkészítő előzmény-félévé, aki az ő időszámítása előtt pár héttel, pár hónappal történetesen még nem éppen ott a háttérben lappangva térült-fordult, fontoskodott átmenetiségében? A leghalványabb fogalma sem lévén arról, hogy egy ismeretlen számára nyitja meg puszta létével is az utat az egész sztorivonal megtekeréséhez? Vajon ki lenne a megmondhatója annak, hogy talán még beláthatatlan horderejű következmények perfektuálódásához is? Újabb kuroszavai látószögeknek a megnyílásához? (Erről bővebben majd nemsokára.)

Bárhogy is legyen, az én szerelmi történetemnek a teuton utóélete lassan lekerült az amúgy is ritkuló telefonhívások napirendjéről, de csakis azután, hogy kezdett több mint különössé válni, hogyan vegyült a Z... úrról szóló mesélés közben Éviben az összekuszálódó türelmetlenség a vonakodással, ha tetszik, a húzódozással. Vagy valamilyen nehezen meghatározható zavarral? A visszaszívás kívánásával? Aztán hogy vagy a vonakodás győzzön, vagy Herr von und zu Z... is lekerüljön a pályáról. Nem, ezúttal nem a sípályáról. Talán mert kiderült a vallatásnál: volt neki közel sem mellékesen ott mindjárt Oberammergau mellett egy valaha amúgy német módra még csinosnak is számító, igaz, mostanra már jócskán elhízott, de azért még mindig griberlis felesége, dirndliben, teszem azt négy szöszke gyermekkel? Akiknek Z... úr este, lefekvés előtt jódlizott egyet-kettőt? De azért azt sehogysem értem, hogy tulajdonképpen mit is tetszik itt inszinuálni? Hogy vizsgáljuk meg a kérdést közelebbről és behatóbban: hagyott-e Z... úr maga után valamit? Valami maradandót? Azt pediglen én honnan tudhatnám? Egyébként is, hogyan lehet egy ilyen kérdést egyáltalán feltenni? - teszem nyomban fel én a kérdést. Mire gyorsan be is érkezik a válasz: Miért, ha egyszer ideáig már eljutottunk, hogy lenne lehetséges ezt csak úgy elhallgatni? Jó kérdés - ismeri el bennem a vitázó fél, annak ellenére, hogy én mindennek a nevében, ami szent, úgy döntöttem, hogy itt bizony nem lesz rá válasz.

Minden a kellő mértékben zavaros. Mielőtt meg kísértésbe jönnénk és halászni kezdenénk benne, szögezzük le: csakis az világos, hogy bármilyen örökséget is hagyott Z... úr maga után, az én emlékemet Éviben végül is, úgy értem, igen hosszú távra és távlatilag, amint azt majd megtapasztalhatjuk, nem árnyékolta be. Furcsa, de minderre gondolva gyakran jut eszembe Saul Bellow egyik játékosan bölcs, ha tetszik, bölcselkedve játékos kitétele: A bennük rejlő természetükből kifolyóan időnként történnek dolgok, ilyenek-olyanok, néha meg olyanok-ilyenek, az emberek meg persze igyekeznek az alkatuknak leginkább megfelelő módon foglalkozni is ezekkel. Teszik ezt pedig eladdig, míg egyszer csak mindezekből kikerekedően kezdetét nem veszi az igazi móka, a valódi nagy hecc. Azután viszont olykor előfordul, hogy magában a valóságban valahogy valamiért, tökéletesen mindegy, hogy miért, de a látszólagos elrendeltségük ellenére még csak meg sem történt dolgok jóval élénkebb elmélkedésekre sarkallnak, mint azok, amelyek valóban megtörténtek.

Végül is bennem, inkább csak mint a távolból megfigyelőben, kialakult és meg is maradt egy kép Z... úrról - nem annyira az Évi adta hézagos leírások alapján, hanem azért, mert azt hiszem életben vagy inkább filmen, gondosan kiválogatott egykori Wehrmacht-tisztek képében láthattam én valami hozzá hasonlót. Életben vagy filmen. Márpedig ha ez így történt volna, akkor Z... úr, közel sem úgy, mint mondjuk a naposcsibe, üdén volt kopasz, hanem kopaszsága olyan jelleget kölcsönzött neki, amely tudtára adja a világ néminemű érdeklődést tanúsító részének: engem hajszál híján szétvet a férfiasság. Mintha csak olyan mennyiségű tesztoszteron özönlene át a könyvember egészbőrkötésén, hogy az a feje búbján mint egy tűzhányón át süvítene ki a világba. Igen, még most is igen jól emlékszem a hősszerelmes szerepkörébe belerögződött, ilyesfajta férfi-bájgombócra, a nők szemekkel szerencséjére fel nem falható bálványára, a lovát nyereg nélkül megülő cowboyra Hollywoodból - bár igaz, bennem azért inkább csak feleségemnek a kiábrándulástól elképedt közlése maradt meg arról, hogy "na, még csak ez hiányzott, most már erről a fenomenális kanról is kiderült, hogy..." Igen, hát az, ami a férfidaliák egész köréről tudódott ki, igaz, csakis pályafutásuk legutolsó fázisában. (Hogy hogyan is jutottunk el Z... úrtól a melegekig, azt képtelen lennék bármi másnak, mint rosszmájúságomnak, nem kevésbé elfajzott fantáziámnak a rovására írni.)

Aztán jött a tavasz, és úgy április táján már maguk a telefonhívások is ki-kimaradoztak, majd egy idő után rá kellett ébredjek, hogy végleg meg is szűntek. Hónapokkal később, egy nyári uszodai összefutást követően, jó egynéhány évig nem láttam Évikét, nem is beszéltem vele, csak közös ismerősöktől hallottam róla. Mindössze annyit, hogy tudhattam: megvan. Akkortájt nemigen lehettem olyan hangulatban, hogy ennél többre egyáltalán kíváncsi lettem volna.

Vigyázat, ez azért így mégsem lenne maga a teljes igazság. Fentebb bejelentett elhatározásom értelmében én ugyan mit sem kívántam kevésbé, mint vele foglalkozni, de azért ennek ellenére nyakasan, újra meg újra felágaskodott bennem a gondolat: hogy is van akkor tehát ez? Évi valamikor februárban költözött olyannyira formálisan is vissza férjéhez, hogy vélhetőleg már régóta igénybe se vett albérletéből mindent hazatelepített. Decemberben szült - igen bizony, egy egészséges fiúgyermeket -, akkor tehát márciusban... Hohó, ez az eleve, már a természeténél fogva is gyanakvó visszaszámlálás sikamlós területre visz el bennünket! Mint ahogy annak idején - nem lehet ezt sem kizárni - miért is ne vihetett volna el oda az érdekeltek közül másokat is? Hiszen nem éppen úgy valamikor február végén-március elején ömlengett, zengett nekem kéretlenül, de azért csak elviselhetetlenül himnuszokat skandálva a havas lejtőkön lebarnult germán félistenről nem is oly rég még hites szeretőm? Napokon, talán pár héten át, mindenesetre számomra elviselhetetlenül hosszú ideig, időnként szinte megbabonázottan? Nem, semmiképpen sem akartam én ezt az észbontó, eszméletlenül ostoba 'koincidenciát' újra meg újra végiggondolni, de mit is tehetett volna mást, mint újra- meg újragondolta azt a saját agyam az én aktív közreműködésem nélkül is. Így aztán csupán egyetlenegy, talán még használható ellenmérget voltam képes találni erre az enyhén szólva kínosan speciális célra.

Ez pedig a szükségszerű mellékhatásokkal meg kísérőjelenségekkel valahogy így működött: Évi és Zoltán a drámai hazatérés után egy idő múlva feltételezhetően újra férj-feleségként élt együtt, bármit kellett is ez jelentsen az ő esetükben - igaz, ha Zoltán valamennyire is tekintettel volt Évire -, valamiféle közbeiktatandó átmenet feltételezhető megteremtése szükségeltetett ahhoz, legalább néhány hétnek kellett eltelnie. Már ha a birtokosragok tulajdonosát az ilyen finomságok egyáltalán érdekelték volna. Azután? Azután, tegyük föl, Zoltán egyszer csak előállt a megváltó, a kettejük olyannyira szétbonthatatlan kapcsolatát most már új módon is örökre megpecsételni hivatott és mint olyan, az egyedül üdvözítőnek tűnő kiúttal a válságok mind hosszabbra nyúló sorozatából. Vagyis hogy kinyilvánította a bölcsességeket el-elcsöppentő ajkain csüngő hitvesének: elérkezett immár az idő arra, hogy a mindent, íme, még a legeslegnagyobb válságot is újra bebizonyítottan leküzdeni képes frigy megpecsételődjön, abból tehát a teljes élet logikája szerint utód fakadjon! Évike első intrádára talán hallani sem akart bármi ilyesmiről; még azt sem lehetne kizárni, hogy olykor mégiscsak emlékezve, el-elszorult valami ott a szíve táján. Mindennek ellenére is, amint az már az epekedő szerelmesekhez oly falvédői ihletettséggel illik, valamikor az első tavaszi rügypattanással, az aranyeső sárgulásával, a tavaszi szél vizet árasztásával esett egybe a fogamzás egyszeri, áhítatos pillanata... Isten segedelmével...

Nem hinném, hogy széles e világon létezne valaki, aki ne tudná: egy alapjában reménytelen, szétzilált, megrongált házasságot bűn, mi több, halálos vétek egy minderről mit sem sejtő gyermek világrahozásával kísérelni meg menteni. Nem hiszem, hogy valaha valakiknek is sikerült volna egy rossz házasságot ilyen kétségbeesett eszközökkel megjavítani. Együttmaradni? Ami azt illeti, manapság, mondjuk amikor éppen erről beszélünk, egy ilyen 'mentőakció' a frigyet nyilván még előbb roppantaná össze, mint bármikor azelőtt, más korszakokban. De akkor? Évi, még ha tegyük fel, nekilendülve túl zengzetesen játszotta is túl túltengősségét, mégsem volt más, mint egy végletesen meggyötört, gondolkodásra csaknem képtelen, legfeljebb a távoli sípályákig sóvárgóan ki-kitekintő, de a saját életében csakis hívatlan vendégként lábatlankodó, bábuszerűen lézengő, rozzant családanyajelölt. Lehetett volna más? Tehetett volna mást? Kimondhatta volna Zoltánjának messzehangzó módon a boldogító nemet? Módjában állt volna neki nem végigcsinálni azt, ami immár nem kevesebb lett, mint maga a sorsa? Igen, az, maga a megváltozhatatlan. Azután, hogy megverten, kifosztottan, összetörten kullogott haza? Hogy ment, mint a kutya, szemét sunyin lesütve, a helyére? És akkor majd éppen most, felismerhetetlenné szétvert lélekkel lázadjon fel újra? Hogyan, honnan vegye ahhoz az erőt és főleg: miért? Minek, vajon ezen a nyomorú világon minek a nevében? Na és mindehhez ott volt még az önmagában minden, még maradék hitét is elvesztett 'bölcs rabbi' gyáva, öncsaló, állítólag családot, feleséget ravaszul biztosító, minthogy azt a feleséget most már kezén-lábán is megbilincselő belemenekülése a megváltó csodába. A megszületendő gyerek megválthatta-e majd szüleit a válságból válságba bukdácsolástól, botor vállalkozásuk szigorú vaslogikájától, de főleg legnagyobb, legkérlelhetetlenebb ellenfeleiktől - saját maguktól?

Nyilvánvaló: nem lehetek én a legkevésbé sem biztos abban, hogy mindez így vagy nem így, hanem úgy történt volna '57 márciusában. És mégis: ha feltéve, bár meg nem engedve az illetéktelen külső közreműködők rendellenes aktivitását, azt egyelőre és csupán az érvelés kedvéért, de azért eleve és határozottan kizárjuk, akkor viszont azt is fenntartások nélkül le kell szögezzük: elképzelhetetlen, hogy Zoltán teszem azt fegyelmezetlenségből, lángoló, fékezhetetlen szenvedélyétől a végletekig elragadtatva magát, magán, az őt szétfeszítő vágyakon uralkodni immár képtelenül, őskábulatban ejtette volna teherbe feleségét. Zoltán, a szenvedélyes? A marcangoló? A vad? A fegyelmezetlen? A tudatát elhomályosító vágyaktól ismeretlen tájakra sodort? Aki a nagy szexuális produkció közben meg után még csak nem is különösképpen kiábrándulva kellett tudomásul vegye, hogy az, amit pár perccel azelőtt végre újra jogos birtokaként karjaiban tartott, az bizony egy élettelen test volt bármiféle válasz, bármiféle mérőműszerrel regisztrálható reakció nélkül. Igaz, ő a benne lappangó vágyakkal az élet nagyszerűségének a felköszöntését kívánta volna a minden valószínűség szerint egyszeri, nem ismétlendő aktussal megörökíteni, az azonban a dolgok számtalanszor bebizonyított logikája szerint - mi másnak is nevezhetnénk - az impotencia diadalának az ünneplésében vált szánalmas aktussá. Ó istenem, Zoltán, úgy is, mint három ember sorsát csak úgy óvatlanul és nem a leggondosabb megfontolás, méricskélés, kicentizés után kockára tevő? Magát elragadtatva? Ugyan mitől? Hiszen ha információmnak csak egy töredéke lenne igaz, akkor is ő a legóvatosabb duhaj a nagy csárdában. Ha ő mondjuk valamiről azt mondja, hogy az így van, akkor az alighanem így is kell legyen, lévén ő egyike azoknak az elővigyázatos, sőt gyanakvó mufurcoknak, aki ha egy égszakadás-földindulás közben kinéz az ablakon, ezt fogja mondani: "úgy tűnik, esni fog"; hiszen ha valakinek, akkor neki tekintetbe kell vennie azt az ugyan nem éppen valószínű, legalábbis matematikailag ugyan minimális, de elvileg azért talán csak fennálló lehetőséget, hogy valaki éppen most szorgalmasan vizet öntöget le a ház tetejéről az ő ablakában lévő muskátlikra. Zoltán, a világon mindent gondosan előre kitervezésnek, az élesre kihegyezett pótceruzáknak a koronázatlan ura a fej-elvesztés feltételezésének a dramaturgiailag abszurd badarságát már puszta létével teszi nyilvánvalóvá - minden ilyen hipotézis automatikusan esik ki az evilági lehetőségek kelekótya birodalmából. Teszi ezt pedig olyan módon, hogy mi magunk legalábbis ezzel a bizonyossággal a további meditálást, a tétova szavak mint rabok láncra fűzését fel is függeszthetjük. A dolgokat ott hagyva, ahol azok oly igen otthonosan szokták érezni magukat, vagyis hol máshol, mint magának az ambivalenciának a felfüggesztett, a bekövetkező hatásokra szabadon ide-oda lengő állapotában.

* * *

Közvetlenül azt megelőzően, hogy 1960 decemberében Andriskával összeházasodtunk, azok a nők, vagy legalábbis jó néhány azok közül, akik életemben valaha is csak beköszöntek, hogy ott aztán hosszabb-rövidebb ideig meghúzzák magukat, vagy ellenkezőleg, sokoldalú és hasznos tevékenységet fejtsenek ki és ezen belül az epizódszerepnél valamivel többet töltsenek be, csaknem kivétel nélkül, mintha összebeszéltek volna, így vagy úgy, de jelentkeztek. Kettő közülük még kopogtatott is lakásom, akkor már, az elcserélés után, fölöttébb szép társbérletem ajtaján. Amúgy diszkréten, mert azt bizony ők, a hívatlan vendégek nemigen tudták, kik-mik lehetnek annak az ajtónak a másik oldalán. Na meg persze azt sem, hogy ott majd milyen fogadtatásban részesülhetnének. Én magam ezt az egész tetemrehívást valamilyen titokzatos éter-rezgés megnyilvánulásaként fogtam föl, hiszen házassági terveinkről Andriskával, legközelebbi barátainkat és rokonainkat kivéve, senkinek nem szóltunk. Ennek ellenére igaz lehet az is: azok, akik egy ember életében valamilyen módon jelentős szerepet töltöttek be, csupán ritkán tűnnek el abból további fejlemények nélkül, történjen bár az eltűnési mutatvány hirtelenül, nyomot sem hagyva maga után. Mint a tökéletes bűncselekmény elkövetője. De azért, ki érti az ilyesmit, vissza-visszatérnek még ők is, mint a bűnös a tett színhelyére, megáldottak lévén azzal a sokadik érzékkel a kiválasztott pillanatokban, közvetlenül azelőtt, mielőtt még végleg a távozás hímes mezejére lépnének. Már persze csak ha tényleg ezt tennék.

Az mindenképpen feltűnő volt, hogy a valaha is intim közelségbe került nők közül szép számmal éreztek rá: ez itten nem a szokásos alkalmi házassági ballépés, Tamás, eleddig semmiféle jónak nem az elrontója, most aztán végleg el fog kelni, és ezzel pontot tesz változatos szabadpiaci pályafutása végére. Volt közöttük olyan, aki a maga képzeletvilágában felfedezni vélt okokban kísérelt meg választ találni arra a felettébb logikus kérdésre, hogy végül is mi bírhatta rá az amúgy talán normálisnak is tűnhető pacákot egy feleséggel kibélelt menedék védőfalai mögé behúzódásra. De bármi lett légyen is ez, az utolsó soi-disant nőszakértő, a márkás, a cégéres nőbarát ebbéli minőségében immár elveszik a közjó, vagyis hogy az emberiség több mint felét képviselő női nem vagy az abból reprezentatívan kiválasztottak figyelmes kiszolgálásának a nemes ügye számára. Fel tehát a barrikádra, még egy utolsó rohamra! Menteni a menthetőt!

Én azonban, Odüsszeuszként hajónk árbocához köttetve magam, Andriska meleg kezét kezembe kulcsolva magabiztosan álltam ellen a csábító szirénhangoknak, hiszen némi fogalmam úgy éreztem már van a tikkasztásokat követő holnapok elodázhatatlanul kiábrándító másnaposságáról. Köszönet, igazából hálás köszönet a jóakaratú megemlékezésért, a dúskálás emlékének a felidézéséért meg az ígéretéért is, a minden úgy lesz, ahogy te akarod mesés távlataiért. De azért mindennek ellenére furcsa volt ám a kikötőben, a világ másik végébe, a Monogambiába induló hajó fedélzetéről, a korlát mellől még egy utolsó pillantást vetni a parton csüggedten álló, félmozdulatokkal félszegen integető, egyre zsugorodó hajdani negyed-, fél- meg teljes jogú feleségeimre! Méghozzá annak a biztos tudatában, hogy eljön még az idő, amikor együtt és külön-külön elviselhetetlenül fognak hiányozni. Ha ez így lesz, hát így lesz. De most - most elérkeztünk a belterjes gazdálkodás gyakorlásának az oly igen vágyott korszakába.

Hosszú szünet után mikor máskor, ha nem pontosan akkor, a hajó indulása előtt hívott föl ki más, mint maga Évi is, hiszen ha valaki, akkor ő, a listavezető azután semmiképpen nem maradhatott volna ki a sorból. Mondta is mindjárt: de jó hallani a hangodat. Mondtam én is: bizony, az már csak nekem is igen jólesik. Kiderült hamarosan: még a nyáron többször is keresett telefonon, de egyszer sem talált otthon. A címemet meg a számomat nem kis meglepetésére az új telefonkönyvből tudta meg. Ha mindez nem lenne elég, piruljon bár el, de akkor is be kell vallania: egyszer - nem is igaz, nem egyszer - még el is sétált a környékemre, megnézni, hol lakom. Csak úgy megérezni valamit a légkörről, ami engem most körülvesz. Hogy azért az egykoriak mellett a mai térben is képes legyen engem elhelyezni, amikor csak ennek a szükségét érzi. Na és ez még mind semmi. Hajszál híján fel is jött hozzám, hiszen eszébe jutott: én mindig azzal vádoltam őt - nem vádoltam, ez nem a jó szó -, hogy hiányzik belőle a spontaneitás. Na és hogy most megkíméljen az alkalomszülő témán töprengéstől, el is mondja: tulajdonképpen és eredetileg azért keresett, mert kölcsön szerette volna kérni a lakásomat, igaz, mindössze egy hosszú hetek óta egyre csak elhalasztott délutánra. (Csend.) Nem is tudja elmondani, milyen szerencséje volt, hogy nem talált meg, hiszen talán a harmadik kísérlet után belédöbbent: milyen hihetetlenül ostoba ötlet adta kezébe a telefont! Végül is miért akarná ő elkérni tőlem az én lakásomat, magának meg valakinek, aki ugyan kedves meg megnyerő, de mégiscsak faute de mieux; elkérni - tőlem és, jóságos egek, nélkülem? Amikor sokkal természetesebb, sőt a kizárólagosan természetes lenne ahhoz nem valaki mással, hanem magától értetődően, amint azt tőlem szebb időkben szokta volt hallani, egészében meg részleteivel együtt is a házigazdával jutnia hozzá? (Hosszabb csend.) Hiszen ki érhetne annak a nyomába? (Fülsiketítő csend.) Mi értelme lenne tovább kísérletezni, ha egyszer megvan már a tökéletes partner? És nevetgélt, kacarászott, eltelve saját pajkosságának még az is lehet, hogy rég nem élvezett szókimondásának a jó érzésével. (Generalpausa.)

Akkor éreztem először: ezt a nőszemélyt ott a vonal másik oldalán én még csak arra sem érdemesíthetem, hogy lecsapjam a telefont. Vagy hogy, ahogyan azt viszont most érzem, szépen, kerekre formált, tömör, gorombaságoktól tartózkodó, gondosan kimért mondatokban mondjam el róla és ki másnak, mint neki a véleményemet. Közben persze úgy, hogy előbb még megkérdezzem magamtól, nem az undok, ocsmányságokat magába fogadó meg örömmel visszaadó telefontól, csak magamban, szó nélkül, szégyenlősen: ebbe a nem is tudom micsodába voltam én olyan falrengetően szerelmes? Jó, mindenki tudja, olyannyira közismert, hogy az ilyen megmagyarázhatatlan érzelmeket nem érdemek szerint osztogatják, de hát azért... Aztán csak legyintettem. Ugyan már, minek? Mi értelme lenne erre a szerencsétlen romhalmazra, amivé a mi kettősünk vált, egyetlen szót is vesztegetni?

Nem is vesztegettem. Kivártam, amíg végre a nyilván előre elkészített mondandó fogytán hosszabb, mind zavartabb csöndek álltak be a válasz nélkül hagyott ízetlenkedések véget érni nem akaró sorában, és az egyik ilyennél, minden apropó vagy akárcsak bevezetés nélkül, a lehető legtárgyilagosabb hangon, száraz tényszerűséggel közöltem - amint az ilyesmit hajdan a lapokban adták közre, a 'minden külön értesítés helyett' című rovatokban -, hogy két hét múlva megnősülök. Ettől aztán Évikének immár nem csicsergő torkára forrt a szó, beláthatatlannak tűnő ideig egyetlen hangot sem volt képes kiadni. Még ma se értem, de a mindig is talpraesettnek megismert, saját maga megalázottságának még a leghalványabb látszatától is rettegő Évinek annyi önuralma, önuralmának annyi maradéka sem volt, hogy mondjuk pár sablonos szóval gratuláljon nekem, jobb híján valamilyen szokásos vagy mit bánom én, szokatlan fordulattal fejezze be a beszélgetést. Vagy akár magát igenis kiadva, de legalább valamihez híven csapja le a telefont. Nem, nem ő. Most az egyszer nem. Egész egyszerűen képtelen volt annyira összekaparni magát, hogy megszólaljon, pedig én gondosan hagytam lehetőséget számára.

Minthogy egy idő után, tennivalónk fogytán, a végetérhetetlen csendből is lemérhetően megérkeztünk a cselekvési lehetőségek végső határáig, így végül is én voltam az, aki megköszöntem, hogy felhívott, és egyben, ugyanazzal a lélegzettel, el is búcsúztam tőle. Majd valamiféle válaszra mint reménytelenre tovább már nem is várva lassan, ünnepélyességében is kimérten, komótosan tettem vissza a helyére a telefonkagylót.

Ami engem illet (ó jaj, már megint és még mindig Vali!), ez a mi kis történetünknek az adott pontján az annak kijáró, tehát a kellő mértékben aligha értékelendő, ordenáré jelenet legalább jó pár évre ugyancsak kiradírozta fejemből a 'nagy szerelmet'. Igaz, a valahonnan a mélyből mégiscsak felmerülő gondolatsornak a kivételével. Amikor ugyanis ő a lakás-kölcsönkérés témája körül tekergett, rajtam, mondhatnám csak úgy rögzíthetetlenül, valami ilyesfélék futhattak át - már azért gondolom ezt, mert később időnként ugyanezek mint méhszúrások nyilalltak belém. Tehát: mindentől a szükséges módon elvonatkoztatva, amúgy objektívan semmiféle okot sem lennék képes találni arra - már ami az én nem-létező hozzájárulásomat illeti -, hogy Évi ne tehesse bármikor és bárkivel azt, amit akar, akkor, ahogyan és ahányszor éppen csak kíván; mégis, mindennek ellenére is, előre- és visszamenőleg egyaránt, nem homályosan vagy zavarosan, viszont annál inkább védtelenül igenis megbántottnak, sőt fizikailag inzultáltnak éreztem magam. Vagy még sokkal egyszerűbben: fájt. Szép, ugye? Lekötelezően inadekvát, sőt idióta egy reakció. Ami nyomban és teljes joggal veti fel a kérdést: vajon miből is lehet összerakva az én szánalmas és e voltában reménytelenül javíthatatlan lelkem? Egymáshoz még véletlenül sem passzoló, lenyisszantott rőfösáru-maradékokból? És vajon milyenné vált volna, ha, teszem azt még féltékeny is lettem volna? Mindenekfelett: vajon milyen lenne az élet, ha az ember előre elkészített elméleteihez következetesen képes is lenne tartani magát?

Semmiféle kapcsolat megint, így utólag megítélve kétségtelenül hosszú évekig, de akkortájt az időnkénti regisztráláson kívül bármiféle más mellékhatás, még kevésbé hiányérzet nélkül. 1964 vége táján, vagy inkább '65 legelején, a forradalom utáni első állásként, a Corvinához kerültem, most már nem csak időnként be is hívott szabadúszóként, de valódi belső munkatársként, alkalmazottként. Megtört a Vida Maxi által szabadalmaztatott, ha nem is éppen tíz évre, de nem sokkal rövidebbre sikeredett átok. Márpedig Évi vállalatának a terjesztés terén sok közös tevékenységi területe volt új, ezúttal már formálisan is saját cégemmel. Egy idő múlva valahogy, alighanem hivatali csatornákon át jutott tudomásomra, hogy Évi beteg, kórházban volt, hogy hónapok óta nem is dolgozik. Megkerestem egy közös barátot, aki megerősítette: Évi valóban beteg volt, nem kórházban feküdt, de szanatóriumban, most már járóbetegként kezelik. Miután mindig valami ilyesfélétől rettegtem, persze hogy megrémültem és némi habozás után, fogalmam sem lévén arról, mire készüljek fel, feleségemmel is megbeszélve a dolgot, otthon felhívtam. Meg is találtam. Hogy van - kérdeztem. Megvagyok - válaszolta. Szeretnék vele beszélni, próbálkoztam. Nem mondhatnám, hogy meglepődött volna, egyáltalán nem; nyomban és készségesen beleegyezett.

Másnap találkoztunk egy eszpresszóban - úgy tűnt, évtizedek óta először. Szép volt, ezúttal a maga csendes módján megint kedves volt - miért ne lett volna? -, tulajdonképpen nem is igen látszott betegnek, csak a szokottnál valahogy törékenyebbnek. Úgy igazán nem messze attól, amit rozogának is lehetne nevezni. (Nem tudom, vajon nem a meglátása után újra pillanatok alatt felszínre törő régi-régi sajnálat éreztette-e ezt velem.) Először tűnt úgy nekem, hogy tulajdonképpen, már ha igen nagyon akarnám - ugyan, már miért is akarhattam volna! -, némi túlzással talán meg filigránnak is felfoghatnám őt. Már úgy értem, hogy egészében, persze hogy a részletek mellőzésével. (Lám csak, ő a beteg, aztán meg én beszélek félre.) Keményen harcolva még az előzetes elvárásom ellenére is fellázadt ösztöneimmel azért, hogy ne adjam át magam a zavaromból, sőt rémületemből felszínre törni kívánó elérzékenyülésnek, megpróbáltam őt nem ott helyben ölbe venni, felkapni, taxiba tuszkolni, megszöktetni, egyenesen Renóba vinni, onnan pedig a dolgok - márminthogy a válás meg a házasság - elintézése után teszem azt Tahitiba, de csak úgy szép lassan elhajóztatni. Aztán meg részben ehelyett is, a róla szóló ismereteimet összeszedve behatóan tanulmányozni kezdtem arcát, azt az oly végtelenül jól ismert, most mégis valahogyan új, sebezhető arcot, kétségbeesetten keresve rajta valamilyen kulcsot, amely segíthetne beteggé vált lénye megértésében és ezzel talán a megtámogatás lehetőségében. Pedig, amint arra félreérthetetlen utakon-módokon hamarosan rá kellett jöjjek, ő a legkevésbé sem gyakorolt rám olyan benyomást, mint aki tőlem várt volna nemhogy segítséget, de ha jól meggondolom, az égvilágon bármit is Azt hiszem, hogy akkoriban nem várt ő semmire, éppen hogy csak volt. Létezett, szemben a nem-léttel. Nyilván ezért is azon az arcon az egyszer-egyszer feltűnő üres, aztán meg révedező tekinteteteket, a furcsán fanyar mosolyokat nem hinném, hogy csakis az én számomra lett volna lehetetlen észre nem venni. De szépen kérem, azért ne essünk túlzásba: nem ült ő ott úgy, mint egy rakás szerencsétlenség, egyszer sem temette kezeibe az arcát - megszólalásig hasonlított az a nő ott szemben velem az eredeti, a régenvolt Évikére. Olyannyira, hogy közel sem először úgy éreztem: tökéletesen érthetetlen, sőt felfoghatatlan számomra, hogy a fél világ nem üldözi őt kitartóan a szerelmével. Igaz, volt rajta egy furcsa figurákkal ékesített, amolyan hadifogoly rézkarperec; ezt a soha nem látott tárgyat én persze alaposan megvizsgáltam, amit ő elviselt ugyan, de közben kifejezetten szenvtelenül nézett rám. Így aztán az nem is derült ki, hogy honnan eredt, kitől kapta, ha kapta, mikor, miért és hol - megmaradt újnak, másnak, titoknak. Még egy újabbnak. És én csakis ettől a kis fémkarikától ébredtem végre igazából rá arra, hogy az én szerelmemnek nemcsak megvolt és meg is van a maga történésekkel teli, számomra tökéletesen ismeretlen élete, de hogy ez nem újdonság, ez mindig is így volt. Erre a nyilvánvaló realitásra rájönni, azt meg is érteni - végül is nemigen volt szükségem több időre, mint vagy egy intenzíven megélt évtizedre.

Mindjárt az, ahogyan kezdte, erről a 'más'-ról tanúskodott. Úgy értem, akkor, amikor nem várta meg, mit fogok majd mondani, hanem ő vágott bele mondókájába, méghozzá meredek módon: bocsánatot kért úgymond 'minősíthetetlen' magatartásáért utolsó telefonbeszélgetéseink alkalmából. Mivel én úgy éreztem, most végül is nem mi ketten, hanem csakis és kizárólag ő maga van a terítéken, szó nélkül, mint ami arra sem érdemes, rábólintottam tehát, és nyomban a tárgyra tértem: szépen kérem, mondja el, hogy van. Még azt sem kérdeztem meg, hogy az a 'viselkedés' valamilyen módon összefüggött-e a betegségével. Évi nem mondott túlságosan sokat, de azt azért nem titkolta, hogy egy ideig pocsékul meg még annál is rosszabbul volt, és most is csak lassan, darabonként, vagy hogy az én kedvenc és merheti hinni, a csakis rá vonatkozó, immár jócskán internizált kifejezésemmel éljen - persze csakis az engedélyemmel -, apró részletekként szedi össze magát. Ha a 'részletekre' még emlékszel, olyan nagyon nagy baj csak nem lehet - szóltam közbe. Meg is kaptam gyors-diagnózisomért az annak kijáró minimumot, egy némileg bágyadt mosolyt. Beszélt a gyógyszerekről, amelyeknek több a mellékhatása, mint a hatása. Mire én: az őt látni kívánáson felül azért is akartam vele beszélni, mert ha tudok, szeretnék segíteni, és oly hosszú ideje, csillagászati távolságban tőle nem tudtam eldönteni, vajon ez módomban áll-e. Éppen ezért most hadd kérdezzem meg: tehetek-e én bármit is érte? (Nagyon sajnálom, de az volt az érzésem, hogy amit mondok, az több mint groteszkül hangzik.) Egyáltalán: akar ő erről velem beszélni? Gondolja, hogy én esetleg tudok tenni, mondani valamit vagy éppen meghallgatni őt, ami talán segítséget jelenthetne? Lett légyen az beszélgetés, valamiféle kapcsolat, fejreállás, nem tudom, fogalmam sincs, mi. Persze, gondolom, pszichiátriai kezelés alatt áll - erre rábólintott -, tehát nyilván ugye... Ó, hagyjuk ezt... Az igencsak esetlenül tálalt gondolatsort nem lehetett folytatni, de nem is kellett befejezni. Soha, de soha nem láttam olyan keménynek az arcát és olyan hideg-szürkének a szemét, mint amilyenné erre a pár, én azt hittem, szeretetteljes mondatomra vált. - Tamás, kedves, drága Tamásom, te valóban azt hiszed, hogy annyi veszkődés, gyötrődés után ne tudnám, mi a bajom?

Meglepetésemben inkább hebegtem, mint beszéltem. Ezt látva és aligha tudva, mire is vélje, Évi még határozottabban ki is mondta nagyjából-egészében azt, amitől én '56 végén egész valómmal rettegve féltettem őt: Te ugyanúgy jól tudod, ha nem éppen jobban, mint én, és ráadásul te, akivel én oly sok rosszat tettem, te már, ebbe egy jó ideje biztos vagyok, eleve tudtad, még akkor is, ha a te tudásodhoz később még sok minden hozzáadódott: az a bajom, hogy a józan ész, a logika meg egyéb klisévilágbeli maszlagok nevében látszólag átgondoltan, csak éppen hogy a bennem hihetetlen erővel feltörő hangokat, az én végre megtalált, legsajátabb hangomat hallgattatva el, alapjában toltam el az életem. És ehhez, ha egyszer már benne voltam, hozzájött még egy hosszúra nyúló folytatás-tömeg; például az, hogy megpróbáltam, nagyon komolyan, amúgy ünnepélyesen próbáltam meg sokféleképpen is alkalmazkodni ahhoz a létrejött produktumhoz, aki állítólag most én lennék; és mégis, mindennek ellenére is valahol, valahogy, valamilyen szinten mégsem vagyok képes elfogadni azt, ami történt. Azt, hogy tökéletes elképedésemre, mintha mindez egy álomban történne velem, valami olyasmiben találom magam, ami valaki másé helyett úgy látszik most már mindörökre az én életem kell legyen. Viszont segíteni, azt azután nem tudok rajta. Megpróbáltál? - kérdeztem. Te ismersz engem, neked tudnod kell: abban az értelemben, ahogy te azt most gondolod, igen - jött kőkemény, de azért végtelenül fáradt arccal az ugyanolyan válasz -, és pontosan úgy, ahogy gondoltam, meg is tanultam: az minden, csak nem megoldás, már csak azért sem, mert nem az a probléma. Vagy helyesebben, a problémát nem úgy kellene megfogalmazni. Látod, ugye, hogy már magával a kérdésfeltevéssel is komoly bajok vannak. De hát mindezt te jobban tudod, mint én magam. Nagy csönd lett. Végül halkan, a választ előre tudva kérdeztem meg: Tehetek én valamit? Erre az én Évikém megfogta az asztalon elheverő kezemet, és egy pehelykönnyű csókkal, a szájával éppenhogy csak súrolva megérintette azt. Aztán felnézett, és szomorú-kedves mosolygással hangtalanul, de nagyon is érthetően válaszolt a kérdésre. A kimondottra is, meg a sok ki nem mondottra is.

Nagy, terhes csend következett, amelyben megint csak szemeink, ezúttal szomorú, fáradt és értő, csaknem mindent értő szemeink beszéltek egymással. Jó lett volna legalább vigasztalni, de az sem ment. Aztán már nem is maradt más hátra, mint hogy némileg ügyetlenül kezdjünk el másról, főleg gyerekeinkről beszélni: ő nemigen kérdezett, a változatosság kedvéért most viszont én sokat, de többé közelébe sem menve érzékenyebb, esetleg fájóbb pontoknak. Nem, legalábbis mostani betegségében nem tudtam segíteni neki. Letört hangulatban váltunk el. És aztán... Ebben a szomorú életben minden mindig valahogy ismétlődik. Mert aztán megint menetrendszerűen beállt az ismerős vonat az agyamban, az idegeimben lévő pályaudvaron a szokott helyére, a bal kettes vágányra. Hogy ott zakatoljon. Napokig, hetekig más sem jutott eszembe - az viszont annál gyakrabban -, mint hogy: szegény, szegény Évikém már megint nincsen itt - és az idő ólomlábakon kúszik. Már persze amikor nem gyorsított felvételben vágtat, vagy amikor olykor-olykor megpihenni, elengedni mégis elszánja magát, és a fél világra való legkisebb tekintet nélkül azt is teszi. Nem pihen, csak éppen nem mozdul. Valahol idegen tájakon van. Patagóniában vagy egy onnan jött pszichiáter díványánál. Aki, ha csak nem aggastyán vagy éppen nőnemű, nyilván fülig szerelmes belé. (Köszönöm szépen, ez aztán zseniális ötlet, meg kell hagyni.) Ó, bármi ilyesmit én ugyan szívből nem szeretnék, de ez sajnos elkerülhetetlennek látszik. Mint ugyancsak bármi bárhol, ahol egy kis időre éppen hogy megkapaszkodhat. Akárhol, akármiben, csak éppen nem énnálam, énvelem. Énbelém.

Jóval később a várható módon, de mégis váratlanul pottyantunk bele egy suta találkozásba, ezúttal a Lukács uszodában. Évi éppen felém úszott, fejét magasan kitartva a vízből, amikor elbaktattam a kismedence mellett. Egymásra mosolyogtunk, ő odalebegett a falhoz, felnyújtotta hozzám a kezét, mire én betottyantam a vízbe, mellé, és a korlátba kapaszkodva meg a helyi népszokások szerint himbálózva kezdtünk el beszélgetni. Ugyanott, ahol egyszer - többször - régen kissé más körülmények közt voltunk együtt. Hogy is hívtuk akkoriban? Átkaroló hadművelet... Egy birtokos több birtok... Sárga fürdősapka volt rajta, a haja ki sem látszott belőle, ettől aztán az arca kerekebbnek tűnt. Bőrének a színe mintha csak egy árnyalattal maradt volna el az egészségtelen mögött. Elmondta: orvosi utasításra kell hetenként háromszor úsznia. Szívesen teszi, közben mintha a feje ki is ürülne. Hogy az jó-e? Hát persze, jó, mert nincsen benne semmi, nemcsak jó, de rossz sem - kaptam ajándékba a régi készletekből valahogy csak visszamaradt mosolyt. Nincsen benne semmi, de az legalább érthető? - idéztem Karinthyt. Úgy valahogy - mosolyodta el magát erre már szívből jövően. Köszöni szépen, egyébként jól lenne, vagy legalábbis meglehetősen jól. Kopogja le? Hol, a vizen? Ó, az nem is számít. Igen, gyógyszert is szed, rendszeresen. Hogy a gyerek? Hál' istennek, vele minden tökéletesen rendben van.

Valahol itt tartottunk a még mindig oly szokatlan, nem mondhatnám, hogy kifejezetten a mi kettősünk számára kitalált játékszabályok szerint oda nem valóan mechanikusan folytatott, semmitmondó eszmecserében, amikor egyszer csak belépett a képbe Andriska. Igazi slattyogó uszodai járással ballagott oda hozzám, én meg bemutattam őket egymásnak. Bízvást állíthatom, egyikük sem reagált túl a másikra. Innen kezdve persze sok már nem is igen történhetett; csupán arra emlékszem, hogy az Évinél körülbelül 12 évvel fiatalabb Andriska milyen elképesztően szép volt, meg hogy Évi szemének most láttam újra azt a dermesztően hideg, szürke színét.

1968-69-ben azután már új és szokatlan módon élénkült fel közöttünk a kapcsolat. Évi úgy két-három havonként, majd még gyakrabban, talán havonta hívott. A beszélgetések témái aligha lehettek egetrázóan izgalmasak, általában a hangnemük sem; azt azonban tudom, hogy nem maradt bennem rossz érzés, helyesebben nemigen maradt bennem semmi sem. Hiszen például a múltról, anélkül hogy arra vonatkozóan megállapodtunk volna, Évike kedvéért nem beszéltünk. Később kiderült, hogy valami azért csak történt - mégpedig az, hogy e beszélgetések nyomán tűnt el végleg belőlem annak a számomra vele csak nehezen összekapcsolható, hetyegő hang keltette, elborzasztó telefonélmény-érzetnek a legutolsó nyoma is. Na és az, hogy ezzel levette rólam legalább azt a keresztet, hogy az ismert Évike, bármelyik eddig ismert Évike helyett pont arra a vadidegen, cseppet sem vonzó nőcskére kelljen majd visszagondolnom. Évike? Félelem ide, félelem oda, most már tudom, hogy mindenkit túl fog élni. Hiszen végül is ez lett a szakmája, a messze legjellegzetesebb önkifejezési formája.

Mindezen fölül volt azonban az akkori hangjában valami nehezen megfogható, még annál is nehezebben megfogalmazható új elem, ami mintha mást is sejtetni engedett volna - már akkor, ha a pillanatnyi mondanivalót újra a régi módon oly gondosan megfogalmazó, jelenlegi Évin túl próbáltam tekinteni. Az a hang, amit most ütött meg, nemcsak egy barátnak szólt, egynek a sok közül, hanem - a múltra tett bármiféle utalás nélkül - az idő próbáját kiállt jó barátnak. Váltási igény volt ebben a hangban, amelyben érződött valamiféle zavar, mint mondtam, céltudatos, de bátortalan tapogatózás, útban egy újfajta, természetesen az én reagálásomtól is függő szerepváltás felé. Hosszú idő óta most először éreztem azt, amit Évi stílusában én valaha, igen régen, kimondatlanul is az egyik fő jellemvonásnak tartottam. Vagyis hogy volt szerelmemnek a sajátja valami, amit én nem az akkori, de azért csak régi megszokásból 'könnyed, puha érintés'-nek neveztem. Maga ez a megfogalmazás az az idő tájt teljesített angol fordításokból kerülhetett napfényre, hiszen magamban meg magamnak is angolul mondogattam: the soft touch. Olyan valaki, aki akaratlanul is, a hangjával, ha tetszik, magával a lényével, a lénye egészével simogat. Nem másképp, mint ahogy azt egyszer már megbeszéltük, csak úgy szőrmentén. Ó, persze, tudna ő habozás nélkül csattanósakat behúzni, kiváló lábmunkával be-kiugorva szurkálni, mint egy jól felkészült bantamsúlyú ökölvívó. De nem most. Most ő elmélyülten, maga-odaadóan cirógat. Most ő kifejezetten olyan, aki alighanem azzal a képességgel megáldva jött erre a világra - persze ha már ha lehetővé teszik számára -, hogy puha öleléssel érintkezzen az őt körülvevő levegővel meg a szerencséjére abban - közel sem véletlenül - bennefoglaltakkal. És hogy amihez csak kezével hozzáér, az nyomban kezes báránnyá váljon.

Az volt az érzésem, hogy Évi, ha már ezt nem képes saját lelkében megtenni, megpróbálja a körülötte összevissza oldalgó, csalinkázó, ide-oda csimbolygásaik miatt nehezen megfogható dolgokat valahogy lebegéseik közben elkapni, két kézzel megragadni, ha kell, erővel kijelölt helyükre tuszkolni - és ezenközben, mindezzel együtt, sőt ezekhez is mérten kidolgozni életéhez egy új világ- és értékrendet. Úgy tűnhetett, hogy ebben a rendben vagy nekem is szánt egy már kiválasztott, állandó, gondolom előkelő helyet, vagy belátta, hogy ezzel a vállalkozással elkésett; most ugyanis tehet, amit akar; de tegyen már ő bármit is, azt a helyet én bármiféle előzetes, formális bejelentés nélkül úgyis elfoglaltam, kereteit betöltöttem - ha egyáltalán, az ő tudta nélkül, valaha is betöltetlenül hagytam volna -, vagyis kéretlenül kibéreltem magamnak - nyilván beleértve ebbe az én életemben végbement változásoknak a nyitott szemű értékelését is. Bár igaz, ez utóbbinak a feltételezésére nincsen semmi alapom - Évi a szakítás után, még akkor is, amikor évekig nem beszélt velem, inkább tekintett engem az én saját körülményeimtől függetlenített magántulajdonának, mint talán azelőtt. Amikor meg nem annak, akkor semminek. Engem, már amennyiben számára egyáltalán léteztem, ha nem is minden vonatkozásban, tőle elvehetetlennek tartott, ha tetszik, a saját léte függvényének és ilyenként eleve adottnak; önmagamban viszont, mármint hogy ezeken a szűkre szabott kereteken kívül - bizony nem létezőnek, ha tetszik - vagy nem tetszik -, semminek.

Hiszen Tamás, ez a Tamás, késő-hatvanas évekbeli kiadásában, életformájával, társadalmi helyzetével, stabilitásával - házasságával, gyerekeivel, barátaival, itt-ott megjelenő publikációival, fordításaival már közel sem azt a bajforrásokat gondosan kikereső - igaz, azért, amint azt láttuk, éppenséggel el sem kerülő -, vagyishogy már nem azt a labilis embert mutatta, akit ő annak idején reménytelen esetként hagyott ott. Még akkor is, ha az az ítélet nem magát az embert, hanem annak egyik-másik, de fontos vetületét, főleg a társadalmi lényt sújtotta volt. Most meg lám, ha nem is pótceruzás, de azért amolyan tollas ember lett belőle - mondhatta volna, persze csak abban az esetben, ha ismerte és elfogadta volna a Zoltánnal kapcsolatos itteni terminológiát. Ez ugyan egyáltalán nem biztos, de nekem mégis az a gyanúm, hogy némi bizonytalankodás meg nem lebecsülendő méretű maga-elengedés után végül is ezt tette volna. A bizonytalankodás azonban inkább csak az elfogadás formális voltának szólt volna.

Ami pedig az én bármilyen jellegű írószerszámos lényemet illeti, arról persze csakis akkor vélekedhetett volna valahogy úgy, ha alaposan félreismert volna engem, illetve a körülöttem történteket, a bennem végbementeket. Mert azért közben az én Évikémből bizony nem is icipicit, de jócskán kifejlett, persze hogy a kellő érzékkel visszafogott színeivel ékeskedő, disztingvált pesti sznob lett. Igaz, ami igaz: bárhonnan is nézve én aztán nem lehettem volna soha, de a legkevésbé egy kádárkori pesti sznob számára kívánatos, még kevésbé háládatos célpont - önmagamban, egyéb tulajdonságaimtól meg adottságaimtól eltekintve vagy azokkal együtt sem. De ha egyszer már úgyis, teszem azt mindettől függetlenül is, visszamenőleges hatállyal, igencsak más minőségemben, de puskacsőre vétettem, amúgy istenigazából régen, pillanatnyilag még valamiféle új elrendeződés, nagyobb szabású átalakítás érdekében kerítgetve be és terelve lassan, bátorító hangokat hallatva a karám felé, azért most talán ez is megfordulhatott a fejében. Hogy ennél messzebbre is elment-e a meglehet kései, de aktuálissá vált következtetések utólagos levonása terén, arról természetesen fogalmam sincs. Az viszont vitathatatlanul biztos, hogy Évi vérig sértetten tiltakozott volna jómaga sznobnak minősítése ellen. Hiszen a sznob - meggyőződésem szerint a művészetek fennállásának a nélkülözhetetlen kelléke - rendszerint nem tudja, még kevésbé akarja tudni, hogy ő maga valami ilyesféle, egyáltalán nem ritkán fellelhető, de azért csak hellyel-közzel azonosítható csodabogár lenne. Honnan tudhatná, hiszen mi csakis más embereknek a felismerhető és ezért meg is ítélhető szenvedélyeit illetően vagyunk amúgy igazából jól tájékozottak.

Mindezt áttételes módon támasztotta alá ő maga többször is úgy, hogy tudomásomra hozta: valamilyen, meglehet némileg perifériás szerepet jelölt ki számomra akkori életében. Kiderült ez a szerepkiosztás sok mindenből, nem egyszer engem elképesztő módokon is. Egy ízben egy barátnőjével, akit én még hírből sem ismertem, keveredett nem várt, kibogozhatatlan konfliktusba, hogy aztán a maguk szőtte hálóból szabadulni képtelenül Évi pont tőlem kérjen ez ügyben tanácsot. Tette pedig ezt nem egy a kikötőből nemrég - elég rég - félszegen integető, hajdani kedvesek közül, hanem a saját döntéseinek és cselekedeteinek akárcsak a megkérdőjelezését is személyes, ha nem éppen durva sértésként kezelő volt szerelmem. Ettől a váratlan kéréstől persze nekem pillanatok alatt olyan komfortérzésem támadt, mintha én most egy vegetáriánus szakácskönyv írására meg illusztrálására kötelezném el magam, de azt is egy kezeimet megkötő feltételek szerint kidolgozott szerződéssel.

Egy másik, ugyancsak emlékezetes alkalommal hajdani szerelmem egyenesen arra kért, hogy segítsek neki, mármint az ő számára egy másik állást szerezni - vagyis, hogy ha jól emlékszem, 1968-69-ben és akkor is pont Magyarországon én segítsek neki állást keresni! Tetszik ezt a kérést a maga teljes horderejének az értékelésével egyetemben érteni? Felmérni, méricskélni? A semmilyen tekintetben sem ebben az irányba mutató előzmények nyomában járva? Én, a pályáról körülményesen kitriblizett, többé már nem-is-ott-élő nem-játékos szerezzek a közép-kádár-kori Magyarországon az '57-ben valamilyenfajta, szélvédett helyeken járó kádáristává varázsolt Évikének egy másik állást! Még a múlt fogyó, sápadó fényében is értetlenül, de ösztönösen tisztelegtem ez előtt a minden fordulatok legkáprázatosabbja előtt! Sőt ha lehet, még inkább meghökkenve amiatt a képtelenség miatt, hogy a fantasztikus kérésnek a bomlófélben lévő társadalomban, annak az általam ideiglenesen elfoglalt helyén talán lehetett is volna ugyan csekély, de azért mégiscsak valamilyenfajta realitása. Na és ha már lehetne - még annál is inkább amiatt, mert hogy Évi ezt a kérést is alaposan végiggondolva, nyilván igencsak tudatosan osztotta most ki a megváltozott szerepeket, beleértve a mégoly drasztikus szerepcseréket is. Mintha az adott kéréssel együtt egy elismerő oklevelet nyújtott volna át, fölösleges cécóknak, mondjuk lovaggá ütésnek a mellőzésével. Vagyis úgy, ahogy az már kijár a kimondott szavak, talán végig sem gondolt gondolatok nélkül is mindig mindent megértő jó barátnak, a kedves öreg bútordarabnak - ugyan nem szabadna bármi ilyesmire még csak utalni sem, de azért mondd: emlékszel még arra a drága-drága, kopott barna bőrkarosszékre? Ó istenem, ha az beszélni tudna!

Az adott állásszerzési ügyben, megkönnyebbülésemre, cselekednem, még ha a maga játékosságától elragadtatott sors ihletettségéből esetleg tudtam volna is, akkor sem kellett, mert, amint azt engem kegyeivel most éppen ilymódon elhalmozó barátném saját gondolatmenetét továbbfűzve panaszolta: áthelyezése miatt lélekgyötrő munkáját persze hogy bődületesen unja - rühelli, mondotta, engem a jassznyelv ilyesfajta felkarolásával lepve meg. Igaz, magával perlekedve azon nyomban be is ismerte: olyan szemérmetlenül nagy, sőt még annál is nagyobb a fizetése, hogy válva mára már jócskán anyagiassá - ugye azelőtt nem voltam az? -, azt úgysem lenne képes föladni, kevesebbre cserélni el. Lefelé nivellálni. Én persze még az eddigieknél is inkább hajlottam arra, hogy ezt a kérést egy újabb 'baráti' gesztus megnyilvánulásaként, ha tetszik, olyan Évi-féle adományként könyveljem el. És közben, mint akkoriban minden ilyen alkalommal, némi töprengés után csak megkérdezzem magamtól, nyomban meg is válaszolva a kérdést: Évike talán nemigen tudja, hogy mennyire, de hát ő tudja, nagyon is jól tudja. Márpedig ez így lévén, én nem látok semmiféle okot sem fennforogni arra, hogy ezt magam előtt egyetlen pillanatra is eltitkoljam. Előtte? Ugyan már, hiszen az teljes egészében más kérdés lenne.

Az utolsó találkozás?

És végül: 1971. A Corvinában az Úr számunkra halandókra nézve kiszámíthatatlan akaratából, meg állítólag enciklopédikus műveltségem tudatában én lettem kiszemelve a Magyarországon még az évben megrendezendő Vadászati Világkiállítás Díszalbumának, egyben a Vadászati Világszövetség Évkönyvének a tervező-szervező felelős szerkesztőjévé. A könyvet egy nagy múltú, tekintélyes nyugat-német mezőgazdasági és társterületi kiadóval közösen, több nyelven terveztük megjelentetni és terjeszteni, természetesen a Világszövetség, illetve annak jóváhagyásával a rendező magyar szerv égisze alatt. A kiállítás fővédnöke és magyarországi kormánybiztosa, Földes László mezőgazdasági - azelőtt földművelésügyi - miniszterhelyettes volt, akiről remélem lesz szerencsém, de főleg alkalmam éppenséggel nem érdektelen közéleti meg személyes és bízvást mondhatóan hatásában engem messzire - hűha, de még milyen messzire! - elkísérő tapasztalataimat is elmondani. (Látnoki szemeimet előre vélem rávetni arra a maga idejében majd megérkező pillanatra, amelyben nem a vadászkönyv, hanem itt, az e lapokon kialakuló mű ma még gyanútlan jövőbeli szerkesztője ideáig érve és erre az előrejelzésre kajánul vigyorogva dörzsöli össze kezeit, időnek előtte is élvezve a nem is olyan rejtett összefüggéseknek a továbbiakban elkerülhetetlenül bekövetkezendő kibomlását.)

Úgy is, mint felelős szerkesztő én akkoriban a németekkel kiterjedt levelezést meg produktív telefonbeszélgetéseket folytattam - ez tautológia-számba is mehetne, hiszen vajon milyen másfajta beszélgetés lenne lehetséges vagy akárcsak elképzelhető is velük? -, minden fontosabb döntés előtt összehangolva nézeteinket a könyv tartalmát, kiállítását, terjesztését illetően. Bár meg kell mondjam: ők magától értetődően kezeltek engem kompetens kiadói szakemberként, aki tudja, mint azt egyikük mondta is, csalhatatlan biztonsággal tudja, mikor kell az adott szakmai kérdésben nem szükségszerűen helybeli, tehát magyar vadászati szakértőtől kérni tanácsot, minthogy ebbéli hitükben megerősítést is kaptak, mégpedig azáltal, hogy jó néhányszor fordultam ilyen segítségért éppen hozzájuk.

Már jócskán benne voltunk a munkában, sőt annak is a kellős közepében - ha már mezőgazdaságról is szó esett, hát akkor miért is ne legyen a munka dandárjában; már minden közreműködőnek hivatalosan is kiadtuk a megbízását; javában csorogtak-csörgedeztek befelé az egyszer már úgy-ahogy kijavított kéziratok, a grafikai termékek; már tevékenykedtek a képszerkesztők, rendelve szükség esetén újabb felvételeket is a fotósoktól; már elvileg és eleve elrendelten ki is választottuk a feltétlenül blikkfangos címlaphoz a Magyarországra járó vadászok álmát, az égiek egy még a tőlük várhatónál inkább is lenyűgöző szépségűre megalkotott dámszarvasának egy még elővarázsolandó profil-képét; a nyomdától megkaptam a megadott paraméterek szerint elkészített, remekbe szabott mintapéldányt, makettet; a már felajánlott anyagaik gondos elemzése alapján összeállítottuk és el is küldtük a németeknek levelünket, amelyben közöltük, hogy az ő tulajdonukban lévő, a tárgykörben alighanem a világ leggazdagabb fényképgyűjteményéből mit szeretnénk tőlük és milyen feltételek közt felhasználásra, közlésre kölcsönkérni; vagyishát közeledtünk a tennivalók végső fázisainak a lezárásához, kezdtük kijavítgatni az elkövetett, de még idejében észrevett, nem is egy esetben valóban szarvashibákat, amikor partnerünktől vezető beosztású szakemberekből álló háromtagú küldöttség érkezett hozzánk a még nyitott, elsősorban a számukra átláthatatlannak tűnő anyagi természetű kérdések remélhető tisztázására, de néhány más problémának a megbeszélésére is.

Két teljes napja tárgyaltunk, étkeztettünk, itattunk, cigányzenéltettünk, duruzsoltunk már velük, kényeztettük, kezünkből etettük őket az általuk ugyancsak elvárt, sőt a még ezeken kívül is titokban remélt budapesti turista-élvezetekkel, a csakis helyenként, ámde akkor a teljes joggal kétesként elkönyvelt hírnevünk alapján nyújtott speciális vendéglátással, bár valamelyest mégis az a homályos érzésem, hogy nem szükségszerűen az általuk minden szempontból túlságosan értékelten, vagyis hogy na, hát igen mértéktartó módon - 'ha a hozzánk eljutó hírek történetesen igazaknak bizonyulnának, Budapesten vannak nők is, ilyenek is, meg olyanok is', adott hangot érdeklődésének a három közül a legaktívabb pacák -, amikor végül buzgómócsing főkönyvelőnk javaslatára átmentünk a pénzügyek terén elkerülhetetlenül a kulcsszerepet betölteni hivatott könyv-külkereskedelmi monopóliumhoz - mellesleg kinek másnak, mint Évikének a vállalatához - egy utolsó érdemi megbeszélésre.

Vagy tizenöten ültük körül a vállalat új székházának a tárgyalótermében egy hosszúkás asztalt, és mi, a meghívottak gyanakodva szemléltük az elénk rakott csészékben az első megközelítésre Közép-Európa legrosszabb kávéjának tűnő, zavarosan barna löttyöt. (Valóban, hors concours annak is bizonyult.) A németek, nyilván szakértőik beható tanulmányai alapján, utolérhetetlen naivitásukban tájékozottaknak hitték magukat a nemcsak nekem, de néhány külkeres meg bankember kivételével mindenki más számára is áttekinthetetlenül, nyilván szándékosan követhetetlenül bonyolulttá tett, egyszerre vagy ötszintes forintátváltási kulcsrendszer részleteiben, így a felmerülő kérdéseket, időnként a legkevésbé sem titkolt gúnnyal körítve ugyan - meg kell hagyni a kultúrásoknak: a gúny ebben a valóban abszurd ügyben mindkét fél részéről értékelt jelenség volt -, de mint a reménytelen jelenségeket illő megadással nyugtázók viszonylag gyorsan és nem kevéssé csüggedten tisztázták, illetve végül is tisztázatlanként fogadták el nélkülem is. Más természetű referenciák ügyében viszont gyakran fordult mindenki a szerkesztőhöz, tehát szerény személyemhez. Éppen én vittem akkor is a szót, amikor nyílt az ajtó, és ki más realizálódott a szobabenyílónak a látványtól olvadozni kezdő kereteiben, mint - Évike! Igen, Évike, magával hozva a terembe egy olyan, még a történelem előtti időkből alaposan megismert presence-t, amely azon nyomban rányomta megsemmisítő bélyegét a tisztviselői korrektség banalitására. A többiek, az ártatlanság gyermekei még nem is álmodtak róla, hiszen honnan sejthették volna, hogy ha minden rezzenésre figyelnek, hamarosan betekintést kaphatnak majd a valódi, tehát a kulisszák mögötti életre, bennem azonban nyomban felsejlett: perceken belül egy áramvonalasított trubadúr-regény középpontjában találjuk magunkat.

Nekem a jelenéstől elállt a lélegzetem - sejtelmem sem lévén arról, hogy könyvkiadáshoz, nemzetközi kooperációhoz neki, a látomásnak bármi köze lenne, így nem is számítottam jelenlétére. Most viszont valamilyen szokatlant, valami furcsát kezdtem érezni, mintha egy nyugtalanító, izgató mező alakult volna ki a szegycsontom mögött, attól némileg balra, a szívem állítólagosan kihűlt és ugyancsak állítólagosan egykori helye körül. Egy riadt pillanatig sejtelmem sem volt róla, mi lehetett az, de aztán villámgyorsan döbbentem rá, hogy a jelenség, a tünetcsoport neve nem más, mint - pánik. Szabályos pánik - az Évi-pánikok fajtájából. Belgyógyászati szakkönyvekben a szindróma tömör leírása: a hajdani nagy érzelmi elkötelezettség megtestesülésével váratlan helyen, időben és körülmények közt történő szembesülés, illetve az az kiváltotta, azt kísérő ismert jelenségek: szapora pulzus, átmeneti látási zavarok, mellkasi nyomás meg szúró fájdalmak, olykor beszédzavar. Mindennek ma már a tudatában máig is csekély számú hidegvérű teljesítményeim legszebbjeként könyvelem el, hogy szemrebbenés nélkül, csupán egy, remélem, lélegzetvételnyi szünet után képes voltam folytatni a főleg a Buda-környéki, pilisi hegyekben honos dámszarvas címlapra kívánkozó lenyűgöző lapát-agancsainak páratlanságáról tartott, fényképekkel alátámasztott és emellett természetesen elsöprően lelkes kiselőadásomat. Tettem pedig mindezt ahelyett, hogy helyemről felállva egyetlen szó kiejtése nélkül a közénk tévedt jelenséghez léptem volna, mi másért, mint őt átkarolni, csak úgy könnyedén, Fred Astair-módra derékból hátra-oldalra hajlítani és huzamosabb ideig e pózban maradva, az én saját Ginger Rogersemet letámadva, Hollywood ebbéli produkcióit messze magam mögött hagyva, amúgy igazából beletapadva megcsókolni. Az ilyen jellegű foglalatosság helyett viszont én, a nyámnyila könyvbojtár továbbra is csak kiselőadtam. Közben persze, és ezt nyugodtan mondhatnám, más színben láttam Évikét, mint azelőtt. Miért is ne mondhatnám? Pusztán csak azért, mert ez így, ahogy leírom, meglehet jól hangzik, ennek ellenére sajnos egyáltalán nem felel meg a valóságnak. Mint ahogy a kiselőadásommal is alapjában véve nyitott kapukat döngettem, mármint abban az értelemben, hogy az asztal körül teljes volt az egyetértés: feltétlenül, minden kétséget kizáróan ennek a világon úgy, olyan elképesztően szépséges, rátarti példányokban sehol máshol, mint nálunk, ott, mindjárt Pilisvörösvártól kissé jobbra, de azért még magában a Pilisben az év nagy részében meg ugyan nem vadászható, de látcsővel megkukucskálható, becserkészett csodalénynek kell a könyv borítóját ékesíteni.

Vajon eljutott-e mindebből valami is egykori szerelmem tudatáig, amint pár percig megtorpanva állt, mintha lábai gyökeret eresztettek volna a piros alapon fekete mintás szőnyegbe? Ahogy ott állt, elképesztően, most már alighanem raffaellós sugárfürdőben gazdagon volt szép az én egykori Évikém - igen, ne tessék pont itt jelzőhasználati gyakorlatom miatt velem perlekedni kezdeni, hiszen valóban ismerek ide passzoló, éppen ezért ide is iktatható mellékneveket, akár tucatjával is, csak attól tartok, nem kis mértékben elhasználtam, kimerítettem már az ilyesféle jelenséget leíró más, hangzatosabb szavakból álló készletemet, úgyhogy most az egyszer tartsunk csak ki a sokatmondóan egyszerű mellett -, vagyis hogy szép volt ez az új, másodvirágzás-korabeli Évike, igen nagyon szép, aki viszont nyilván és szemmel ugyancsak láthatóan az én szerepkörömről nem tudhatott semmit, mert engem meglátva, sőt életében először németül dámszarvaskodni hallva, mint akit odaszegeztek, továbbra sem volt képes megmozdulni, hanem mint egy titkos tartalmú, talán veszedelemre vagy, éppen ellenkezőleg, csoda bekövetkeztére intő égi jelre meredt rám, miközben arca a szobát pillanatok alatt tökéletesen befestő lángvörösre gyúlt, fel egészen a tengeri kagyló belsejének az elvileg visszaadhatatlan színét utánzó, engem még mindig, sőt most talán még az ősidőknél is inkább megható halántékáig. Aztán végre némi húzódozás, inkább csak ál-habozás után elfogadta a neki éppen velem szemben felkínált Kultúra-díszhelyet, de ezenközben pillantását egy másodperc töredékére sem vette volna le rólam, történetesen - régi szokása szerint, és nem mellesleg, amint azt Pali mondaná - az ő mitológiájában oly fontos szerephez jutott szememről. Amely cselekedettel, mármint a szemembe csáklyát vetéssel, a maga számára kisajátítás reprodukálásában, ha még emlékszünk rá, 1956. június 27-ének éjszakáján meglehetősen belterjes és sokáig, legalábbis eddig a pillanatig emlékezetessé váló, így azután könnyen felújítható gyakorlatra tett szert. Talán attól tartott, ha ezt abbahagyná, az egész illékony jelenés, úgy ahogy van, szétoszlana a semmibe? Mint ahogy azt annak idején elmondta, szemeink első találkozása alkalmából is érzett valami ehhez hasonló félelmet? Hogy ha nem veszhet el, nem veszítheti magát el szememben, akkor végül is a legfőbb funkció megtalálása után minek is lennének neki szemei?

A mellettem ülő, eddigi fél-szendergéséből hirtelen élénk életre kelt német fő-főnök a fülembe súgva kérdezte: ki lenne ez az abszolút csodálatosan gyönyörű hölgy, és jelenléte vajon minek köszönhetően érzékelhető egy ilyen, hozzá cseppet sem méltó helyen? A pocsék kávék házában csak nem maga Diana tüntet ki bennünket, a neki hódoló szerény vadászinasokat, ritkaságszámba menő földi megjelenéseinek egyikével? Bár az ötlet, nem kevésbé annak a kellő alázattal megfogalmazása, messzemenően elnyerte tetszésemet, csakúgy, mint egy egyszerre humorizáló és fennkölt, enyhén szólva szokatlan német példány fellelése, kénytelen voltam megkísérelni a fő-kollégát Évi-Diana ügyben a helyes útra terelni. Ó istenem, hát végül is a jelenség - ne mereszd kigúvadt szemeidet a dekoltázsra, te labanc istencsapása! - ki más is lehetne, mint az én idevarázsolt égi-földi nagy szerelmem. Ugyanaz, akinek az oly feledhetetlenül ígéretes kezdetek után sajnos végleg elmulasztott kötelessége volt feltölteni mindenféle földi jóval, drága uram, az én nélküle meglehetősen prózai életemet - szerettem volna legalább a szépséget ezzel a kellő módon értékelő német mócsinggal közölni a közölhetetlent, már csak a Diana-hasonlat igen értékelt bevetése miatt is; de aztán, megfékezve szerelmi ismeretterjesztésre törekvő hajlamomat, higgadtságot erőltetve magamra a német előtti papírblokk következő oldalára írtam le a korrekt felvilágosítást.

Vagy egy órát töltöttünk el régi szokásunk szerint édes kettesben Évikével, úgy 15 ember mérsékelten okvetetlenkedő díszkíséretében, amely viszont a mi számunkra már a kezdetek kezdetén oly igen megszokott módon csakis a jelenethez szükséges emberi kellékkel, időnként a kórus alájátszásával ért fel. Az a rövidke kis idő sem nélkülözte azonban a háttér-tömeget fölöttébb frappírozó meglepetéseket. Évi eleinte hallgatott, figyelt, és átmeneti főfoglalkozásként, egykori szép szokásaként engem nézett. És áldott volt megint az ő szeme, mert engem nézett, mert engem látott. Most már látszott rajta: tökéletesen ura magának. Már úgy értem: rajtam kívül. Gondosan mérte fel a helyzetet, hogy aztán úgy döntsön: átveszi a parádé irányítását (én utólagos engedelmével így neveztem el azt, amibe ő éppen belekezdett). Ezen a döntésén felbuzdulva olyan pillantásokat vetett rám, amilyenekkel utoljára tizenöt évvel azelőtt halmozott el engem - korlátlanul, minden elképzelhető és elképzelhetetlen helyzetben. És igen gyakran a jelenleginél jóval közelebbről. Én a kizárólag ilyen megáll-az-idő alkalmakra fenntartott, régi beidegzésem szerint csendesen olvadoztam, mint a tűző déli nap sugarainak a hatására teszi azt úgy augusztus táján az utcai aszfalt. És miközben erőim végső tartalékait mozgósítva kíséreltem meg koncentrálni is meg a kérdésekre válaszolni is, úgy érezve magam, mint akit valamilyen delejes erő mozgat, addig Évi - figyelt. Aztán pár perccel előbbi döntését valóra váltva finoman, apránként, de meglehetősen határozottan ő vette át a Kultúra-csapat irányítását.

Én most hallottam őt először a tárgyalás nyelvén, németül beszélni - már Rilke-emlékeinket meg talán itt-ott elejtett röpke félmondatokat leszámítva -, csakúgy, mint ő engem. Szépen, választékosan fejezte ki magát, precízen és folyékonyan beszélt, mintha csak az értekezés a saját anyanyelvén folyna. Egyszer azután, amikor kisebb nézeteltérésekkel terhes nehézségek merültek fel, Évi hozzám fordulva tőlem kérdezett valamit, ha jól emlékszem, a szerzői jogokkal kapcsolatos tárgyi kérdést - és a formális megszólítások nemzetközi légkörében, mindenki látható megrökönyödésére, nemcsak hogy ott helyben letegezett (Te, mondd, szeretsz te még engem? De úgy igazából, magaddal-magunkkal olyan tökéletesen elvarázsoltan-elveszetten, mint akkor régen, ahogy te szoktad volt tenni azon az örökkévaló, azóta is soha el nem múló, mert feledhetetlen régen? Igen, hát persze, mikor máskor, mint pontosan azon a reggelen, minden reggelek reggelén, amikor én a tükörre meredtem és minden idegszálamat megfeszítve próbáltam látni is magam - úgy bizony, a te szemeddel. Te meg... - így lövellt közben szeme azzal az ismerten mohó kisajátítással bele az én szemembe), na és mindehhez ráadásul még keresztnevem magyar változatán szólított meg. Herr von und zu Hollóból nem is csak valamiféle, minden valamirevaló bokorban fellelhető Thomas, hanem egyszeriben minden Tamások Tamása lettem én, az Aber Du, lieber Tamás, bitte schon... senki máshoz nem hasonlítható fajtájából. Méghozzá úgy, hogy mindezenközben kópésan, magától, tőlem, a mi kis rögtönzött betétünktől leplezetlenül elragadtatottan, simogatva-cirógatva mosolygott rám és bennem arra az újra csak kisajátítandó Tamásra, egyszerre élvezve a saját csínye keltette, elragadtatott diadalát, az egészből mit sem értő közönség riadalmát és nem utolsósorban kettőnk lám csak rekonstruált mennybemenetelét. Azt talán felesleges is lenne mondanom, hogy én, a dörzsölt kártyás, a lapot egyből vettem, hogy hitetlenségemet nyomban legyűrve hozzá hasonlóan én is ugyanígy tettem, letegezve és Évinek szólítva az éppen valahol a hetedik mennyország táján járó provokátoromat, amire - a 'jelenetre a jeleneten belül' - a hatás - zúg-morog mindenki - már elképedéssel volt határos - nemzetközi szinten. Magyar és német részről egyaránt.

Ettől kezdve az összejövetel végéig, miközben az érdektelenül hivatalos szinten a tárgyalás témáit illető kérdéseket vitattuk meg a körülményeknek megfelelő, azokhoz illő szakszerűséggel, sőt a helyzethez és a részvevőkhöz igencsak jól passzoló, hűvösnek szánt nagyképűséggel, addig mi Évivel a saját külön szintünkön úgy néztünk folyton össze, mint vásott kölykök, akik rossz fát tettek a már egyébként is pompásan izzó-lángoló tűzre, és most roppantul élvezik huncutságukat is, meg annak a felnőttekre gyakorolt, emfatikus hatását is. A boldog révület kifelé vidám hangulatában én szinte másra sem voltam képes gondolni, mint arra, hogy ez a drága-drága leányzó - jó, már nem leányzó, ezen talán most inkább ne vitatkozzunk - itt velem szemben, az egyetlen számára mindörökre és még azután is fenntartott helyen, mennyire nem méltányolta megközelítően sem eléggé azt a mindennél hálásabb kötelességét, hogy a már kezében fogva tartott boldogságot, amelynek a visszfényét most váratlanul újra magába issza és azt egész lényében élvezi, ne engedje többé onnan kicsúszni.

Aztán mint az életben mindennek, egyszer ennek is vége kellett lennie. Én kimentettem magam - egy időre - a távozó németektől meg corvinás kollégámtól, és Évike hívására bementem hozzá szobájába, a kultúrások néma, értetlen és valamiért, gondolom úgy nagyjából az egészért szemrehányó sorfala közt. Ez a nyilván közösségi cucliból táplált, gyermeteg népség közelebbről aligha meghatározható módon, de számomra tökéletesen félreérthetetlenül féltékeny volt. Rám. Lehetséges lenne, hogy barátnőm, az ő főnökasszonyuk elcsavarta volna kollektív fejüket?

Immár a szobájában Évivel kezdetben egy ideig még németül beszéltünk, majd inkább már csak halandzsáztunk egymással, de aztán mégis kipukkant belőlünk a mindmostanáig nagy erőfeszítéssel visszatartott nevetés. Eltartott egy ideig, amíg magyarra áttérve mindketten most már együtt és a hatást elemezve értékeltük azt a gyönyörűséges zűrzavart, amit a mit sem értő, ártatlannál ártatlanabb agyakban ravasz hadicselünkkel kiváltottunk. Aztán Évi, még mindig elbájoltan mosolyogva és még mindig álmodozva, megállapította: először ültünk egymással szemben úgy is, mint tárgyalófelek, azoknak is, lám, mik vannak, az üzleti válfajából, és meg kell mondja: az én abszolút professzionális magatartásom őt rendkívül impresszionálta. Még azt sem lenne túlzás mondani - tette hozzá, hirtelen váltva és közben éberen figyelve a hatást -, hogy levette a lábáról. Jaj de nagyszerű volt újra felismerni ezt a saját provokációja hatását leső gyönyörűséget! Szívesen és őszintén fizettem vissza a bókot, csak akkor zavarodtam meg némileg, amikor Évi most már komolyan és leplezetlen melankóliával mondta: Tizenöt évvel ezelőtt sejtelmem sem volt arról, hogy minden más mellett és mindeneken fölül - itt megint csak elpirult - mi egyszerre több, például szakmai téren is illünk egymáshoz. Mire én: Ha már itt tartunk, akkor előre is bocsánatot kérve hadd mondjam meg: én fantáziámat nem kímélő erőbedobással sem tudtam volna soha elképzelni az élet egyetlen olyan meglévő vagy még föltalálandó területét sem, amelyen ez ne így lenne. Más, életszagúbb lehetőségek helyett ilyenekből kellett élnem. Kleine Fische, gute Fische. Ez viszont az én helyzetemben nem igaz, mert, amint azt te nagyon jól tudod, én nem élek pótlékokkal. De hát most már... most vissza kell mennem az anyátlan és miattad még totálisan meg is kergült németekhez - itt gyorsan beavattam a Diana-ügybe, ami nem véletlenül, de annál kifejezettebben elnyerte tetszését -, akikbe nyomban belefojtom a szót meg a szuszt, ha az itt történtekről egyetlen személyes jellegű vagy vonatkozású kérdést is merészelnének föltenni. Aztán tökéletesen váratlanul, mintha évek óta szunnyadva, mindent, de mindent már végleg feladva, de azért mégis és csakis erre a pillanatra várva kibújt belőlem az ördög, hogy ezt mondassa velem: So leben wir und nehmen immer Abschied.

A hatás hasonló volt, mint egyszer régen, úgy valamikor tizenöt évvel ezelőtt, amikor augusztusi akrobatamutatványaink idején ott lebegtünk a világ tetején. Rámvillantva hatalmasra nyílt, beszédes, mint régen és lecsókolandó párában úszó szemeit, Évi felkiáltott: Óh, Rilke! Te drága, te emlékszel még a mi Rilkénkre? És könnyesen mosolyogva össze-vissza csókolt, magához ölelt. Szorosan, mint a régen elvesztett és most váratlanul újra megtalált, felbecsülhetetlen értékű kincset. Az első csók - egy igazi, hosszan tartó, önfeledt csók -, az első ölelés - azóta. Nem fakadtam volna zokogásra, ha ezt a váratlan kitörést még legalább is kis időre prolongálhattuk volna. Ez azonban sajnos már nem tartozott a számunkra engedélyezett dolgok birodalmába, hogy így azután pár pillanat múlva a teljes zavar közepette válogassa és különítse el egymáséitól ki-ki gondosan a saját alkatrészeit. Valóságos tour de force-ként.

Persze az ördög, bár a látványtól nyilván megzavarodott, nem tért olyan gyorsan nyugovóra. Még mielőtt módom lett volna végiggondolni, azon vettem észre magam, hogy már mondtam is: Évike, én az elmúlt években olyan sokszor kellett kimondjam magamnak a saját kérdés-felelet játékomat: 'Évike talán nem tudja, hogy tudja, de ő bizony tudja.' Évi valahonnan nagyon messziről nézett rám, ezúttal mosolytalanul, de nem szólt semmit. Én meg, még benne lévén a németben, a történteket sebtiben így foglaltam össze: Pause gehört auch auf Musik (értsd: a szünet is hozzátartozik a zenéhez). Vajon ez a mi előadásunkban legalább lehetővé tenné, hogy úgy tizenöt éves szünetekkel így is vagy hasonlóképpen szerethessük egymást? Évi megint nem válaszolt, csak szomorkásan meg arcán a mosoly árnyékával, az volt az érzésem, gondolataiba merülve nézett rám. Tette pedig ezt úgy, hogy nem voltam éppen meggyőződve róla: valóban látott is engem vagy bármi mást azokban a pillanatokban. Azt hiszem, inkább csak egy hang lehettem, valahonnan jövet, valahogy még személytelenül is. Majdnem hogy egy hang a saját fejéből. Aztán egyszer csak megszólalt: Tudod, azon a szörnyeteg napon, amikor szakítottunk, és amikor már mindent, amit akkor úgy éreztünk, el is mondtunk, nem volt más hátra, mint hogy föl kellett állni abban a nyomorult eszpresszóban attól a nyomorult asztaltól. Hogyan válhat egy ilyen mindennapos, beidegzett mozdulat egy ember egész tudatos életének hajszál híján a legtökéletesebben végrehajthatatlan cselekedetévé? Mindig is tudtam, de csak most kaptam meg tőled meg magamtól a végső választ erre.

Nem, erre én persze hogy nem voltam képes bármit is mondani. Én akkor is, meg jó néhányszor azóta is avval voltam elfoglalva, hogy megrágjam magamban: vajon jól tettem-e, hogy az érzelmes irányba forduló beszélgetés fonalát ha nem is vágtam el, de lassan elfordítottam, hogy azután egy újabb csavarral bedobjam a szerelmünk legszebb órájára emlékeztető, azt minden joggal kisajátító Rilkét? Nem fontos, de azt hiszem, igen. Egyébként is, ami az utóbbit illeti, azt bizony nehéz lenne másnak tekinteni, mint action gratuite-nek, amellyel szemben, főleg az elmúlt hosszú évek fényében, bármiféle racionális magyarázatkeresés eleve reménytelen kísérlet lenne. Annál is inkább, mert Évi még mindig alaposan elérzékenyültnek, felpuhultnak látszott, szeme az ismert módon nagyra nőtt úgy, hogy még a könnycseppek újabb kicsordulását sem lehetett volna biztonsággal kizárni. De a könnyek helyett vagy előtt ezúttal váratlanul valami más csordult ki belőle. Tudod, Tamásom - mondta, karjait mint aki didereg, összefonva maga előtt és egy pillanatra egész testében végigborzongva -, én ősrégen elhatároztam, hogy sosem fogom feltenni magamban, még titokban, kimondatlanul sem a kérdést: mi lett volna, mi lehetett volna, ha...? Mert soha nem értettem egyet a meddő gondolkodásnak ezzel a fajtájával. Aztán most, hogy mindenek után itt állsz egyetlen apró kis lépésre tőlem, így, velem szemben, csak a kezem kéne kinyújtani, majdnem úgy, mintha soha semmi nem változott volna, most - és itt már potyogtak a könnyek, elcsuklott a hangja - nehéz lenne nekem másra, mint csakis arra gondolni.

Ó, ha akkor régen érezte volna így! Lám, szerepet cseréltünk, mert én nem voltam többé hajlandó a 'mi lett volna' formulával foglalkozni. Ehelyett szó nélkül csak kezeim közé vettem azt a drága fejét, hogy megcsókoljam a homlokát - majd ösztönösen, egy gyors mozdulattal, futólag az orra hegyét. Mit csinálsz? - mondta, de ugyanakkor nagyon is beleegyezően mosolygott, és ettől lám, máris túl voltunk a nehezén. Majd miután témát is változtattam, újra az előbbi széles mosollyal zárta magához a most már úgy látszik szalonképesen, tehát valamennyire biztonságosabban ünnepelhető magunkat. Arra viszont nem emlékszem, hogy hogyan váltunk el. Végül is miért emlékeznék? Hiszen az éretlen gyermekcsínyek közepette nem adódott semmi olyasmi, ami különösnek lenne tekinthető. Mindössze csupán az történt vele, velem, hogy miközben még egyszer szerelmet vallottunk egymásnak, már amennyire az emberileg kiszámítható, ebben az életben valószínűleg ekkor láttuk egymást utoljára.

Hogy végül is mi maradt meg mindebből? Szinte a most leírt eseményekkel párhuzamosan kellett rájöjjek újra: bármennyire is abban a szilárd hitben éltem, hogy lelkemben már végleg feladtam Évikét, akkor most a múltunkhoz méltón bizonyítódott be: akármilyen gyötrelmeken is kellett átmennem, a remény, az ő elérhetőségének a reménye belőlem soha nem veszett ki. Bár alaposan megtépve, lábbal tiporva, meg ízekre is szaggatva, de titokban, legyőzhetetlenül mi, ő meg én együtt, csupán az alkalomra várva, szerves részemként bennem és persze benne is megmaradt. Hogy aztán a legelső, kölcsönösen önfeledt pillanatban újra sarjadjon ki, teljes pompájában. Hogy mi lett volna, ami új életre ösztökélte? Mi más, mint az ugyan agyonfegyelmezett, de mégis a legteljesebb, gyakorlatilag mindenen átgázoló, elementáris érzelemnek az önmagában rejlő és ezért elpusztíthatatlan ereje.

Valami ilyesfélét érezhettem, mindaddig, amíg csak engedtem magam, vagyis hagytam magam-magunkat elsodortatni. Amíg a féktelenségtől vissza nem rettenő luxust hosszú évek szigorúan kordában tartó terrorja után át nem nyújtottam magamnak, megajándékozva azzal mindkettőnket. Mégpedig úgy, hogy az elmúlt perceken kívül a minket körülvevő valóság elemeit, magát a fontoskodó realitást félresöpörve száműztem gondolataimból, az éppen elszabadulófélben lévő érzésekből is. De hát ez hogyan is tarthatott volna tovább - már úgy értem, ha egyáltalán -, mint ahogy valóban nem is tartott sokáig.

Ami végül is leszűrődött? Az bizony más is volt, egyfajta csöndes, megelégedett befelé-mosolygás, persze amiatt is, hogy másokat használtunk fel annak a kifejezésére, amit egymásnak nemigen tudtunk volna hogyan, még kevésbé mertünk volna - félve magunktól, félve a másik reakciójától - egyáltalán elmondani. Hogy játékba burkoltunk valamit, ami a lényegét illetően minden volt, csak nem játék. Hogy mondhattam egy mondatot, egyetlen kurta idézetet, amelyből ő azon nyomban mindent, de mindent és most aztán már örökre megértett, meg is értetett. Egyfajta csodálat amiatt, hogy a mi 'kapcsolatunk' milyen sajátos törvények szerint tükrözi vissza a csendre ítélt két volt szeretőben rejlő kétértelműségek teljes spektrumát... persze végletesen meghatározva a körülöttünk változó világ által csakúgy, mint nem-cselekvéssel gyakran felérő cselekedeteink révén. Hogy fenntartások nélkül folytathattam bóklászásaimat a tér-idő relációk körül, most éppen azt értve meg, hogy a szerelem a szív számára felfogható tér és idő - egyszerre. Egyértelmű, lelket tágító-feszítő öröm, az, amelyre korlátlanul büszke voltam, nem volt más, mint hogy megtartottuk, de még mennyire megtartottuk azt az utolsó randevút, amelyről soha nem beszéltünk, amelyben soha meg nem állapodtunk - mert tessék mondani, végül is a mi múltunkkal vajon hogyan is tehettünk volna bármi mást? Hiszen mi még éltünk, lélegeztünk, és bár szakadatlanul változó szinten, de voltunk - egymásnak. Az ember mindig elmegy a ki nem tűzött találkozókra - mondotta a legkevésbé sem csakis a saját korához, a reneszánszhoz, az újrakezdéshez képest bölcs Chaucer. Jómagam, bízvást mondhatom, soha egyetlen percet sem késtem a még csak gondolatban sem meghirdetett, olyannyira titkos randevúkról. Hiszen a chauceri ki nem tűzött találkozók kimagaslóan az élet csúcspontjai, amelyeket hagyni elszalasztani nemcsak sután gyáva ostobaság, de a tudatos kizárása mindannak, amitől a születés és a halál közé beékelt létnek megvan a maga különleges sója. Olyannyira különleges sója - ha már így belejöttünk -, mint mondjuk Lót feleségének a sokat emlegetett, ha arra járunk, akár meg is pacskolható tompora. Mármint élete úgy tűnik egyetlen igazi és nyomban legutolsó pillanatát, nagy jelenését követően, amikor bevonult a halhatatlanságba. Ami nélkül mellesleg mindannyian szegényebbek lennénk, mert a világon soha senkinek fogalma se lehetne az ezrek meg ezrek közül kiválasztott, igaz embernek, Lótnak a csacska feleségéről, annak földi létéről, de elsősorban nagy jelenetéről, a tiltott visszafordulásról. Lehet, hogy a komor tilalom, az elrettentő óva intés ellenére magára a díjnyertes visszatekintésre még egyszer visszatekintve később, utólag is úgy döntött volna, hogy - megérte? Vajon mit jelenthetett volna számára tudni, hogy megérte a halhatatlanságot? Úgy, mint a történelem szavatoltan egyetlen sóbálványa?

Gondolom érthető: nem is kétséges, hogy a találkozás önfeledt játékosságán túlmenően maradt bennem valami, ami Évivel kapcsolatosan oly igen ismerős volt: maga a megrendültség. Hiszen az egész, a maga elrendezettlenségében, chauceri véletlenségében oly hosszú idő után mégiscsak újra ismételt és ezzel a szájnak, a szemnek, a fülnek, a kiéheztetett érzékszerveknek örökre lezárt valamit, ami ugyanilyen látszólag véletlenül, az égből pottyantan keletkezett egyszer, az idők kezdetén. Így lett azután az utolsó találkozás megható, mint... mint a hála? Vagy mint az egészből oly makacsul hiányzó megbocsátás? A mindent átfogó, egybezáró kezdete a folytatás nélküli folytatásnak? Nem értem, hogyan, de elkápráztató is lett, úgy, mint olykor... maga az igazság? Beleértve még talán Igazmondó Évikém most már maga sem elhitte igazságának az igazságát is?

Most, hogy oly sok minden más mellett ennek a fényében is töprengek egy olyan emberéleten, mint Évié, állok az előtt áhítattal, vagy ha ez olykor nem adatik meg, akkor, éppen ellenkezőleg, határtalan elképedéssel. Azt, hogy Évi egyáltalán hogyan volt lehetséges - én, aki állítólag, sőt, amennyire az csak lehetséges, ismerem őt, azt bizony - legfőbb ideje, hogy bevalljam - nem tudhatom. Mint ahogy nem is igen tudom. Hiszen egyéniségének vannak olyan oldalai, amelyeket még most sem tartok felfoghatóaknak. Néha eszembe jut, amit Horatius írt, szinte róla - persze nem a tegnapi róla: Post equitem sedet atra Cura - A lovas háta mögött ül a sötét Aggodalom. Mert az bizony átölelte, karjaiban tartotta Évit. De amikor nem... Hogyan volt ez a magához, a világhoz meg azon belül a hozzám fűző viszonylataiban folyton radikálisan változó ember oly rendíthetetlenül konstáns - hogyan volt Évi a maga adottságai közepette és mindennek ellenére egyáltalán lehetséges? Úgy talán, hogy a szívnek megvan a maga logikája, amiről a logika maga nem tud semmit?

Mindebből és sok más okból kifolyóan jutottam el oda: kezdek hinni benne, ó nem, biztos vagyok abban, hogy az egész történet - úgy, ahogy volt, ahogy ma van és ahogy majd talán tovább létezve is lesz - meglepődéseimmel, elcsüggedéseimmel, visszanyert önbizalmammal együtt végül is jobban olvas engem, mint én őt. Hiszen '56 augusztusában, a csúcson hányszor idéztem magamnak kit mást, mint természetesen megint csak Horatiust: Tecum vivere amem, tecum obeam libens - Veled rajongva élnék, de veled kész lennék a halálra is. Legalábbis annyiban kész voltam rá, hogy nem lett volna semmi kifogásom ellene. Hogy is mondja csak Bellow? "Több ember hal meg a szívet tépő fájdalomtól, mint a sugárzástól." Másrészt viszont nem voltam én, egy regény figurája, még félig sem kész, az út felénél megszakítható - éreztem, majd tudtam is, hiszen belekiáltott a képembe: a történet meg annak a sodra nem így akarja.

Bocsánat szegény fejemnek az elmerengésért. Vágás - és máris vissza a mesébe. Már csak azért is, mert mindez, a rendezés remek időzítéséből kifolyóan, vajon mikor máskor zajlott volna le, mint körülbelül tíz nappal azelőtt, hogy családommal együtt végleg elhagytam Magyarországot. Mondanom sem kell, hogy ez idő tájt igen feszült idegállapotban leledzettem, amit a világ minden kincséért sem lett volna szabad mutatnom, éreztetnem. Senkivel sem. Ha csak nem akartam volna mindent, de mindent veszélyeztetni ilyesfajta oktalankodással. Ezért vagy inkább mindezek ellenére is hangzik talán érthetőnek az, amiről már jóval később, hosszú évekkel az események után értesültem. Másod-, sőt harmadkézből, de valahogy mégis hitelesnek hangzóan. Mégpedig azt illetően, hogy Évike szerint én akkor úgy beszéltem vele, olyan benyomást gyakoroltam rá, mint aki egy életre vesz alig leplezetten, de az ő számára mégis annál érthetetlenebbül végső búcsút. Ezt így Évi aligha mondhatta komolyan, hiszen hiába szólt a Rilke-idézet búcsúzásról, mégis egészen máshová, ha nem éppen az ellenkező irányba célzott, és, amint azt Évike reakciói is örökre emlékezetesen mutatták, talált is célba. Lehet, hogy akkor inkább a majd bekövetkező események után oly gyakori utólagos belemagyarázások egyik szépséges példányáról lenne szó? Ennek az eldöntéséhez én sajnos nem tudok további és főleg használható adalékokkal szolgálni. Mindössze csak enyhén kételkedem abban, hogy tizenöt év meg a történtek után még ha éreztem is, ekkor már közel sem csakis énrólam lévén szó, megengedhettem volna magamnak, hogy az itt leírtaknál többet és főleg mást is mutassak vagy éreztessek. Teljesen biztos azonban ebben sem lehetek. Arra viszont jól emlékszem, hogy ahogy készültünk a távozásra, úgy lett minden még hátramaradt napnak meg cselekvéseinek a sűrűn ismételgetett refrénje Longfellow gyönyörű verse, ha tetszik, akkori rólam: "Mint a beduin, hangtalanul hajtja össze sátrait, és elillan nesztelenül, maga mögött nyomokat sem hagyva, a csillagtalan, sötét éjszakába."

Ekkor, tehát 1971. augusztus elején láttam őt utoljára. Ha lehet, még szebb volt, helyesebben másképp volt szép, kiteljesedettebben, mint bármikor azelőtt. Nő volt, asszony, nem egy kislány meg egy nő keveréke. Áradt belőle, már természetesen a millió ismert íz, jel, szemrezdülés, a remek-bátor félénkség mellett, vagy csupán én éreztem úgy, lengedezett körülötte egy számomra újfajta levegő, talán érettséget, sokszínűséget éreztető? Diana? Bár tudtam: ez a nap rendhagyó pillanat volt Évi akkori életében, az én emlékezetemben - talán végleg? - egy ilyen kép rögződött. Már ha a háttérből egyáltalán az előtérbe kerül - hiszen a kivándorlás, az új életkezdés meg millió új benyomás, tennivaló, feladat nem hinném, hogy túlságosan kedvezne a múltról ábrándozásnak.

Meg az sem - ha már itt tartunk -, hogy a kivándorlástól eltekintve is az elmúlt tíz év tömeges külső-belső változása Évikével kapcsolatban kiérlelt, új gondolatokat nemigen termelhetett. Annál inkább azonban képeket, sokszor amolyan - megint csak - valamelyest fellinis képsorokat hozott felszínre és bontott ki. Tudom, meddő vállalkozás, de mégis, hadd kíséreljem meg ezeket ha nem is leírni, de legalább fel-felvillantani.

Aligha véletlenül beszélek én oly gyakran színdarabról, jelenetekről, vágásokról, képmontázsokról, kameraállásokról. Nyilván nemcsak hajlamaim és részben filmrendező-gyakornoki múltam - ugyancsak vékonyka, de kihatásaiban ma is velem élő múltam miatt. Az az érzésem, hogy mindezeken fölül elsősorban azért teszem ezt - és valahol itt lehet a dolog bibije -, mert gyakran, nagyon gyakran és mélységesen úgy érzem: szerepeket játszottunk el, jelenetek peregtek le - és én kívülről is látom, mindig is láttam a darabot, amelyben mindez történik. The Play is everything - igen a Darab, a Mű, a Játék - minden. Mert ha a szavaknak történetesen lenne valami értelmük, akkor ott, ahol a semmi van - semmi nincs? -, ott minden, de minden lehetséges lenne. Úgy, ahogyan azt Hamlet utasítása mondja a színész-királynak. De persze tanácsai közt még véletlenül sem szól egyetlen szót sem - a boldog szerelemről. Már miért is szólna? Legfeljebb mint meglehet eufóriás, de legmagasztosabb szintjén is csakis átmeneti állapotról, amelyért később annál inkább - ha nem éppen végletesen - meg kell fizetni. Hát persze, hiszen a zavartalanul boldog szerelemnek nincsen története - ami még világosabb lett a Shakespeare-t követő évszázadokban. Talán ez is, legalábbis részben, az oka annak, hogy egy kiteljesedett házasság gazdag erotikája terra incognita a nyugati irodalom számára? Vagy az lenne valóban az élet realitása szempontjából is?

Ha szabad, egy villámgyors kitérő Hamletre - más szempontból. Nietzsche az ambivalenciáját megértve követte Hamletet, amikor kifejtette: mi csakis olyan dolgokra, fogalmakra vagyunk képesek szavakat találni, amelyek szívünkben már halottak; így aztán nem csoda, hogy magában a beszéd aktusában is ott van, jelen van a lesújtó megvetésnek a nyoma. Mielőtt még Hamlet megtanított volna bennünket arra, hogy hogyan ne higgyünk se a nyelvnek, se saját magunknak, emberinek lenni nyilván sokkal könnyebb lehetett, bár az is igaz, hogy sokkal kevésbé érdekfeszítő. Shakespeare, Hamlet révén, szkeptikusokká tett bennünket bárkivel fennálló relációinkban, méghozzá azért, mert megtanultunk kételkedni a megérthetőségben, elsősorban a szeretetnek, a gyengédségnek a világában. Így aztán ha valakik túlságosan készségesen vagy szokatlanul ékesszólóan lennének képesek újra meg újra mondani nekünk, hogy milyen elképzelhetetlenül szeretnek bennünket, hajlamosak lennénk ebben ha másképp nem, de titokban kételkedni, méghozzá azért, mert Hamlet a vesénkbe hatolt, éppen úgy, mint ahogy tevőlegesen akadályozta a kereső Nietzschét is bármilyenfajta egyértelműség elérésében. Mert ugyebár Hamlet, ha tetszik, igenis sikeresen gondolta végig útját az igazsághoz, méghozzá olyannyira következetesen, hogy abba bele is pusztult. Bár csak Shakespeare tanítaná az olvasót a helyes, az árulkodó nyomról az elérendő célhoz vezető gondolkodásra, el ugyan, bármi legyen is az, a keresett igazsághoz, de úgy, hogy az elviselhető legyen a hamleti végkifejlet szükségszerűsége nélkül is. Jó lenne, csak egy a probléma: ez sajnos lehetetlen.

Ha a Play is everything a kiindulópontunk, ha onnan nézzük a sztorinkat, akkor nem véletlenül botlunk bele Fellinibe. Minél többet foglalkozom e sorokat írva Évikével, a mi történetünkkel, annál erősebb bennem az érzés, sőt a meggyőződés: mi mindannyian gyönge vagy többnyire csapnivaló színészek vagyunk és ilyenekként is ágálunk a Fellini-féle cirkusz körkörös homokján, illetve és kevésbé képszerűen, ha tetszik, egy éppenhogy csak félig, körvonalaiban megírt, látszatra bármilyen irányban eltekerhető drámában. Még félig megírtan is, a rögtönzésnek bő teret hagyva azonban a vereség az életcirkuszi forgatókönyvnek a nagyon is szerves része. Mi több, annak talán a veleje. Igen, én a már megszokott ködhomályba burkoltan végül is úgy érzem: Évike roppant vereséget mért önmagára, mondhatnám kiütötte magát, mint ahogy Évike kolosszális vereség volt számomra - minden önvigasztalás meg győzködés ellenére is. Kit érdekelhetne, hogy az nem volt vereség egy másik férfival szemben, de még csak nem is vereség - Évitől jövet? Hiszen én az életre-halálra menő harcba habozás nélkül vetettem bele magamat, kezemben magasra tartva a zászlót abból a vérgőzös, szent csatából, amelyet soha sehol nem vívtak meg! Hiszen magán a cirkuszi porondon én bohócruhámban végül is a csetlés-botlásommal kinevettettem, éppen hogy csak el nem páholtattam. Mert elképesztő, jobb sorsra érdemesítő leleményességgel valahogy mindig, a kezdetektől fogva megoldottam, hogy kizárólag a rossz, ellenem hangolt pillanatokban lépjek színre. Remek, csak éppen a fonákjára fordított érzékkel. Vagy hogy ne a kellő beszédszünetben, a jó végszóra ugorjak rá, szólaljak meg. Elkövettem én bizony az összes bohóchibát meg még annál is többet - és közel sem azért, mert reménytelenül tehetségtelen lennék bohóc-voltomban.

De azért csak a fészkes fenébe az egészből egy árva, egy megveszekedett szót sem értő kritikusokkal! Akik maguk körül vaksin tapogatózva nem látták, amit én meg nem voltam képes nem látni: hogy a jeleneten ki más, mint a fején persze diadémmal ékes, de odalent, alul sajnos a nagyérdemű publikum számára - már aki egyáltalán látta - kínosan cipő nélküli Évike önkény-uralkodott. Én pedig ezért szép szabályosan meglakoltam; a kezdetek kezdetétől persze hogy a számomra kreált, egyedül elfogadható asszociációs kapcsolással finnyás ízlésű szememet képtelen voltam levenni a cipő nélküli róla, hiszen persze hogy szerettem volna tüneményes lábát mint holmi vergődő kis madarat végtelenül óvatosan kézbe venni, melengetni, babusgatni meg csókolgatni - ezért aztán szakadatlanul vagy elkéstem, vagy, ami eredményében ugyanaz, mindig a kelleténél előbb léptem be. Mert ott, a megvalósuló darab kellős közepén feledkeztem meg én - uram-istenem, pont én, hallod, Milán bácsi, te, a remek-szomorkás bohócregényeddel - arról, amit az előbb idéztem a Hamletből. Én, aki tőled tanultam Shakespeare-ért rajongani, hogyan tehettem ezt? Egyszer, egyetlenegyszer voltam a nagynak megjátszható darabban a színpadon - és én mindent végletesen összekutyultam. Mert hiába készültem egész életemmel erre, hiába tudtam akár álmomból is felrázva a szerepemet, megigézett szememet többé egyszerűen nem tudtam levenni Évike persze hogy behelyettesítendően csupasz, szemérmetlenül pucér és éppen így, pontosan így és ezért - az egész meg az ahelyett behelyettesítendő részletek! - imádni való lábáról!

Az ezenközben futó mutatványsorozatnál azonban sokkal, de sokkal többről is van szó. A porondon elkövetett, nevetésre csiklandozó hibák persze hogy erősítették, felnagyították a vereségérzetet, márpedig ez elől - legalábbis most, de úgy érzem, soha többé - egyszerűen nincsen kitérés! Hiszen nem csak a specifikus cirkuszi esetről, hanem általában bajazzói életérzésemről van szó. Márpedig ebben a balfácánkodást követően kiérdemelt, alaposan megszolgált vereség, vagy akár az attól független is, nem egyszerűen része a bohózatnak - ez a vereség nem más, mint a játék, az élet leglényege. Na és ha ez egyszer már így van, adva van - mint ahogy adva is van -, akkor a tragikus életérzés mélységesen mély átélése helyett még igazabban mi mást lehetne tenni, mint megpróbálni kihozni a legjobbat, bohócszerepemben-e vagy sem, saját magamból? Hiszen, mint azt Kierkegaard mondotta, az ember nagyon is időbeli célja és Isten öröklétbeli célja közt végtelen a minőségi különbség. Remélve, hogy emberi perspektívából ezt jól teszem, nosza termeljük ki a csapnivaló bohóc-színésztől kitelő legjobbat.

Még akkor is, ha én soha többé nem tudom elfelejteni: nincs a világon annál gyötrőbb, szívet hasogatóbb mérlegelés sem, mint utólag, post festa latolgatni: mit tettem, ahhoz képest, hogy mit tehettem volna! Vagy hogy mit kellett volna tennem! (Parasztbecsület. "Santuzza: Hol voltál? Turridu: Hol lettem volna? Hol kellett lennem? Santuzza: Nem, nem igaz, letértél az útról, tudom!") Nem, köszönöm alássan, nekem még mindig nem kell megbocsátás, nem kell újabb meg újabb alkalom a színpadon az ismétlésre, és főleg, szavamra mondom, egyáltalán nem kell többé semmiért az egyébként sem megérdemelt elismerés - de mindennek ellenére sem szabad többé a múlt miatt sanyargatnom magamat!

Már csak azért sem, mert eljött az ideje: végre föl kell ismerni a Nagy Dramaturgot és egyben a darab főrendezőjét, a mi sorsunk Istenét, ugyanazt, aki nemrég kihozott bennünket az irdatlanul nagy pocsolyán át - és ha már ezt tette, hát persze hogy megint csak réges-régi produkcióját megismételve, száraz lábbal - a Fáraó országából, méghozzá pont ide, ebbe az alaposan módosított, ravaszul kifundált Kánaánba, ebbe a hatalmas nagy, új világba, ide, amely, mondjon bármit is a szemtelen hízelgés - vagy egyre inkább ennek a fogvicsorgató ellentéte -, mégiscsak az igazi akció színtere, hogy csinálhassunk valamit, akármit, bármit magunkból. Tehessük ezt még protekcióval is, nem teljes negyven évi sivatagi bolyongás után. Nem csodákat művelni, nem nagy tetteket végrehajtani, nem hegyeket elhordani a zsebkendőmnek a négy sarkában, de ilyesmire már különben sem lenne idő. Mi maradna tehát? Nem is vitás: amíg csak lehet, amíg képes vagyok rá, tenni a magam dolgát. Tenni azt, amit tenni kell. És jól. Jobban. Ahogy csak tudom. Valahol persze hogy Évikének is köze van ehhez, mezítláb vagy magassarkú, cúgos cipőben, még akkor is, ha soha többé nem tudok róla semmit. És nem érzem a lába bőrét. Vagy éppenséggel akkor is, ha történetesen tudnék róla valamit, ami egyáltalán nem lenne, egy cseppet sem lenne a tetszésemre - hiszen azért őrá, ennyit nagy-keservesen megtanultunk, ilyen értelemben is mindig lehet számítani. Lévén ő nemcsak minden jó kiindulópontja, de - mondtam már, hogy perfekcionista - minden jónak az elrontója is. Igaz, újrakezdője is, meg újraelrontója is. De azért valami csak nem változik: mégpedig az, hogy engem ide most az is magával hozott, amit október 25-én, a rémület napján, vele legalábbis fizikailag együtt éltem át, majd őt is érezve akkor és ott kezdtem el végiggondolni.

A sors úgy hozta - én akartam, hogy így hozza -, hogy meglegyen a cirkuszra szabott méretű darabban az én saját csapatom. Az a csapat, amelynek a tagjai adottak, már azokon kívül, akiket a mindenkori szükségletnek megfelelően majdnem mind én választottam ki. Ha tetszik: a tartalékokkal együtt. A legfontosabb tehát: történjen bármi, megkísérelni jónak lenni az enyéimhez, jónak lenni a csapatomhoz. Aki azt hiszi, hogy ez könnyű, pofonegyszerű, az néz talán a szemével, de azt már nem hiszem, hogy látna is valamit. A többi? Ha csinálhatom a dolgomat úgy, ahogyan azt elvárom magamtól, akkor a többi már nem az én dolgom.

* * *

Mégis most, hogy beszámolómat régi-új adalékokkal tettem naprakésszé, veszem észre, hogy már hónapok óta kujtorgok egy nagyon is idevágó gondolat körül; ennek a gondolatnak alighanem a második tízéves évforduló kellett legyen a közvetlen kiváltója. Már egy ideje úgy nevezem ezt magamban, hogy a 'kifordított Kuroszava', annak ellenére, hogy ez nyilván úgy hangzik, mintha az olimpián a férfi tornában, pontosabban a gyűrűn bemutatandó triplaszaltós-kétcsavarós leugrás hivatalos elnevezése lenne. Én azonban közel sem az egykori remek japán tornászok kései tanítványa lennék, hanem a nagy japán filmrendezőé, Kuroszaváé, igazi nevén Ryunosuke Akutagawáé, aki gyönyörűségesen valósította meg egyedülálló módszerét. A Rashomon-módszert. Azt, hogy mondjuk három szereplővel, az ő sorsfordító részvételükkel történik valami rettenet, és ő azt elmondatja, mi több, láttatja is előbb az egyik, aztán a másik, végül a harmadik, mellesleg nem mindennapi módon halott alak szemszögéből. Egy történet három arcát, a három, lényegbevágóan különböző verziót. Nem is elmondatja, hanem végigéli, és velünk, a nézőkkel is végigélteti. Megrázóan, roppant ember- és drámaismerettel, zseniálisan. Egy sztorit látsz vagy hármat? És melyik az 'igazi'? Nem kuroszavai kérdés: van egyáltalán 'igazi'? Történik pedig mindez úgy, hogy az eredmény tökéletesen egyedi; ha valamihez távolról hasonlítani lehetne, akkor az alighanem a shakespeare-i ambivalencia lenne. A legkevésbé sem véletlen, hogy a japán környezetbe átültetett Macbeth-filmjével Kuroszava szerintem minden filmrendezőnél közelebb került a Bárd művészetéhez.

Mint ahogy az sem véletlen, hogy Kuroszavának volt honnan merítenie. Még akkor is, ha sosem hallott Sir Walter Raleigh-ról. Meg az Erzsébet-kori nagy brit hajós-kalandor-katona-fölfedező-udvaronc történetéről, aki egyszer, már a Stuart-restauráció börtönének az ablakából figyelt fel egy utcai tumultusra, amit nyomban az események lezajlása után három szemtanú három, egymástól gyökeresen eltérő módon jelentett - ő maga viszont meg volt győződve mindegyikétől elütő változata korrektségéről, hiszen ő, a világ talán leggyakorlottabb megfigyelője, mégiscsak a saját két, sokat látott szemével rögzítette a történteket! Na és Kuroszava nyilván ismerte a mindig újat kereső Robert Browning The Ring and the Book (A gyűrű és a könyv) című művét, amelynek újszerű technikája joggal lenne tekinthető módszere előfutárának.

Namármost az én házi használatra 'kifordított Kuroszavám' nem a főszereplőket, helyesebben nem az ezek révén az egymásétól megdöbbentően eltérő egyéni látószögeket meg persze a történések hogyanjait változtatná, hanem egy másik kardinális tényezőt - az időt. Ugyanaz az eseménysorozat - legyen bár maga a történés a nagy drámákhoz képest csupán csak macesz-vékonyságú - akkor, amikor a valóságban történik, vagy legalábbis amikor a valóság még friss, azután jó pár, mondjuk tíz évvel később, a változó és előbb-utóbb sok mindent változtató idő szűrőjén át. Hogy azután ez ismétlődjön meg újra meg újra húsz, harminc év múltán is. És a mindig változó ugyanaz ugyanannak a megfigyelőnek-részvevőnek a leírásában. Hiszen nekem ma már szent meggyőződésem: az emlékezet trükköket játszik velünk, a pillanatok elszíntelenednek, átalakulnak, elvesznek; ami viszont az idővel mindegyre élénkebbé válik - az az interpretáció! Vajon igazam van-e? Vajon nem eleve kudarcra ítélt amatőrködés-e, hogy én a szabályokat, a regényírásnak a hosszú évtizedei-évszázadai során kidolgozott-kialakult, minden egyes szabályát szorgalmasan felrúgva, folyvást interpretálok? Mi marad akkor, amit az olvasóra lehetne bízni?

Elbizakodottságomban azt hiszem, sok marad meg, igen sok. És nem hinném, hogy nagyot tévednék. Nem, félreértés ne essék, a legkevésbé sem általában, hanem ebben a speciális esetben. Hiszen a Bárd is azt mondja: "Speech, speech, but act. Act speech!"

Ez lenne tehát az, ami a fejemben motoszkál - de hát a bizonyítás a legkevésbé sem csakis rajtam múlik, hiszen a változó idő változó látószögű megírásán kívül és sok minden más mellett az alapkövetelmény ehhez az ember lelkét újra meg újra megérintő hosszú élet. Vagy-avagy, annak híján, a hosszú életre ráállított fantázia változtató világa. Bárhogy is legyen, én már zsenge ifjúkoromban, ki tudja miért, de rendíthetetlen biztonsággal voltam meggyőződve arról, hogy kevesebbet aligha, de többet semmiképpen sem, 32 évet élve fejezem be földi pályafutásomat. Legalábbis ehhez képest mára már ugyancsak túlteljesítettem. Nem, mi sem áll tőlem távolabb, mint hogy ragaszkodjak hozzá, de ha Isten mégis megadná nekem a lehetőséget, megírom talán a visszapillantást is, meg a pillantást a visszapillantásra is. (Lám, milyen mélyek a magyar gyökerek, még akkor is, ha most Széchenyi körül a Blick és a Rückblick adja szövegemhez a német szavakat!)

Addig is - már természetesen ha lesz 'addig' - a viszontlátásra. Ne feledjétek: Sursum corda! Emeljétek föl szíveteket! Van miért - és van hová.