1986

Lám csak, tekervényes életszakaszok teljesítése után elérkeztünk egy újabb évtizedbe, annak is a hatodik évéhez, egy újabb június 27-éhez. Ezúttal immár a harmincadikhoz - azóta. A mi időszámításunk kezdete óta. 1986-ot írunk; ezek szerint akkor én most 60 éves kell legyek.

1956 matematikailag is jelzi eddigi életem szabályosan két részre osztását. '56 ott áll kirendelt helyén, a középen, mint egy villámcsapás-beégette, monumentális felkiáltójel. A kezdetektől addig, és onnan, attól... attól idáig, majd azután ki tudja hová... "nel mezzo del cammin di nostra vita..." - mondhattam volna a mai napok lehetőségét megérezve, valahol '56 táján. Itt viszont, a változatosság kedvéért, dantei képek most, a bizonytalan karakterét gyorsan veszítő világban nem merülnek fel, csupán a múlton ködlenek át kényszerű némaságukban. A pokolbeliségek hajdan oly markánsan meghúzott kontúrjai mintha kezdenének mind elmaszatoltabbaknak tűnni.

Elérkeztünk oda, amikor a mai fiatalok ezt, '56-ot és mindent, ami abba torkollott, meg ami vélhetően abból még kinő, már - már? - nem igazán értik; mint ahogy saját magukat, úgy persze '56-ot sem képesek elhelyezni valamiféle kontinuumba, akár a magyar történelemnek, akár a kommunizmus végső hanyatlásának a folyamatába; számukra mindez amúgy összevontan olyan... na, szóval ha nem is haszontalan időtöltés, de maga a régmúlt, nagyjából-egészében az Árpád-ház kihalása utáni, zavaros és főleg senkit sem érdeklő katyvasz, nevetséges évszámok meg mit-sem-mondó nevek - rakják meghatározhatatlan helyére fölényeskedőnek szánt, de azért csak ostobácskára sikeredett ajkbiggyesztéssel, a tárgyi ismeretek dicsőített hiánya meg a gondolkodási készség apálya miatt magabiztos, valamiért még sértetten is pöffeszkedő közönnyel. Igen, az az amorf történelem kusza egy ügy, ha másért nem, hát azért, mert ahány ember, annyiféleképpen beszél róla - amint azt annak idején Pali barátom mondotta volt. Akkorra meg már történhetett volna bárhol és bármikor, mert nincsen neki íze-bűze. "Mentem, lopakodtam előre a golyózáporban, igyekezve beolvadni a házfalakba..." "A robbanások körös-körül most már átalakultak basso continuóvá." "Becsapódás becsapódás után, golyósistergés, fütyülés, ra-ta-ta-ta. Égszakadás, földindulás..." "Aztán a katonák, a tankok mint fehér füstből kivágott, valószerűtlen sziluettek rajzolódtak ki a szemünk előtt, oda, ahol az előbb még nem volt semmi..."

Mit is tudhatnának az öregek csöndjéből megérteni a gyerekek? Hát még ha egy egész országban szinte senki sem akarna amúgy igazában arra gondolni, hogy honnan is jött, a múltból vajon mihez is kapcsolódik, egyáltalán miért volt mindez; hát még ha a tollát gyilkos fegyverként forgató, felbérelt és ilyenként mocskos kezek át is írják a feleselni, visszavágni persze hogy képtelen nemrég-múltnak legelsősorban ezt a fejezetét, meg a rákövetkezőket, a nagy hallgatásokét (hiszen a történelmet állítólag a győztesek írják, legalábbis addig, amíg Magyarhonban ki nem derül: lám csak, a régi recept szerint újra vesztesekké váltak mára már ők is); 'nem mese az, gyermek', intheti fiát az atya, amikor azt a történelmet manapság, főleg ha senki, aki értene hozzá, nem meri, aki meg maga nem érti, az aztán pontosan olyanként is fogja tanítani, vagyishogy nem tanítani, csak óvatosan körülnyalni - egyik mondja eztet-aztat, másik mondja aztat-eztet, à la Karinthy -, mert az ember a bőrét ezért aztán igazán nem viszi a vásárra; na és tessék mondani, ezt persze hogy ne érezné meg a gyerek, aki vajon kitől, mit és főleg miért tanulna? Hiszen az ilyen gyanús konzisztenciájú tudásnak az értéke mára már tökéletesen devalválódott. Mert azért ha kellenének mégis azok az évszámok, a szereplő- meg a helynevek, megtalálhatók azok pillanatok alatt nemcsak a lexikonban, de idestova már a komputerben is. Minek fölöslegesen adatokkal tömködni tele annak a szegény kis gyereknek azt a buksi fejét, amikor az ember megnyomhatja azt a gombot a masinán... És ha itt-ott akadna mégis néhány, aki hajlandó lenne tanulni, akkor is: kinek állna össze a szubjektív mesékből, a fel nem ismert, ezért aztán megcáfolhatatlan ferdítéseken esetleg átvergődve magát az ókorban, vagyis hát a születése előtt történteknek bármiféle realitása - nemhogy kapcsolata, de élő kapcsolata a mához? Hiszen mihez is kezdhetne mindezzel? Álmodozásba, valami jobbról? "Normális ember ilyesmivel, ha nem muszáj, nem foglalkozik" - a rendszer sugalmazására alighanem ezt tette mottójává a végletesen üres kor kiürült embere. Az állítólag vesztes '56 után az állítólag diadalmas, vagy ha az nem, de állítólag konszolidált Kádár-korszak embere.

Közben azonban a 70 éves roncsnak, a kommunizmusnak a vég felé tántorgását megigézve szemlélő kevés számú kevés szavúak, a jószeműek közül is egynéhányan még némileg korán, meglepően korán, mindent gyorsan és alighanem szeleburdian megelőzendőn, mintha máris hajlamosak lennének elnézőbbek lenni a még el sem takarított romhalmaz meg százszorosan is meghamisított történelmének iszonyú bűnei, jelenének sikerrel elleplezett szánalmasságai iránt. Mások meg újdonsült megértéseiket megengedhetetlen módon a múltra vetítve vissza kérdezik minduntalan: hát ettől a satnya vicctől, ettől a meredek abszurdumtól kellett oly hosszú, béna évtizedeken át borzongva rettegni? A még ideológiai szupercsomaggal is ellátott, hamisítatlan tegnapi dzsingiszkánok, a koponyahegyek szocreál építői lám nem csalás, nem ámítás, a régi javíthatatlanok még az új nemzedék TV-megrontotta szemének a legkevésbé sem megrögzött tömeggyilkosoknak, hanem idétlenül csetlő-botló bohócoknak tűnnek. Már ha tűnnének bárminek is... Nyilván nem is kevés azoknak a száma, akik úgy vélik: alapjában véve talán, bár kétbalkezesen, de jószándékúaknak? Mintha teszem azt Athénban a hatalmat a hetérák vették volna át, hogy most éppen mi mást, mint kopulációs táblázatokkal megtűzdelt erkölcstámogató rendszabályokat bocsássanak ki.

Egyébként is: ki nem látta - mondják -, hogy az az agyaglábakon álló gólem magától össze fog omlani? (Ha már itt tartunk, akkor hogyan is lehetett lehetséges, hogy a világgal együtt legelsősorban persze ők maguk nem látták ennek akár csak a leghalványabb jeleit, még kevésbé persze az okait sem? A lehetőségéről pedig már egy árva szót sem ejtve. Hiszen nem látják azt ők még most sem.) És ha majd megvalósul, akkor sem fogják megérteni: miért történt így? Miért kellett így történnie? Nem csoda: az embereknek közel sem csakis arrafelé veszett el az a képességük, hogy történelmi perspektívában gondolkozzanak; ennek ellenére is ebben a legjobbak. Az ügy, úgy, ahogy van, reménytelen: nem értik, mi történt velük idejövet csakúgy, mint a folyamatban lévő nagy visszafordulásban sem. Hiszen - mondják erre a foszló szalmaszálakba is kétségbeesetten kapaszkodók - az 'igazi' szocializmust, annak a mégiscsak szép elveivel, képtelenek voltak megvalósítani, sőt azt komolyan meg sem kísérelték! Igenám, de ha ez így lenne, akkor vajon miért támogatták és támogatják még ma is a tántorgó félhalottnak torzszülött metamorfózisokban túlélését, és teszik azt fenntartások nélkül? Vajon nem lenne-e érdemes elgondolkodni azon: ha a probléma nem tartalmazza magában az igazságnak, de még csak a valószínűségnek sem az elemeit, akkor az - nem probléma; ha a logika nem más, mint illúzió, akkor abból nem lehet semmiféle következtetést sem levonni.

Mi pedig, eszelős idők mohos tanúi, az egykor ritkaságszámba menő koestleri, orwelli, aaroni, furet-i filippikák, sőt saját szenvedélyes vádbeszédeink mondói meg a hallgatók közül a sosem felejtők nagyon is jól tudják-tudjuk, hogy a legkevésbé sem volt, sőt még ma sem olyan elkerülhetetlenül természetes, előre elrendeltetett az az omlás, még kevésbé, de még mennyire sokkal kevésbé annak a mikorja és a hogyanja - meg hogy annak most még nem kellene magától bekövetkeznie. Hiszen ha úgy lenne, akkor megtörténhetett volna az bármikor az előző hetven év folyamán! Akár százszor is! De nem, tisztelt uraim, nem ám teszem azt például a mi '56-unk - tetszik érteni, a mi vesztes '56-unk, majd Prága, Gdansk, Afganisztán nélkül! Na és a túl messzire, Afrikába, Ázsiába, Dél-Amerikába kinyúló terjeszkedési törekvések nélkül - azok nélkül, amelyekben a gondosan gyártott haditervek szerint a szovjet legyek meghódították a légyfogót! De meg ám! Meg oly sok más nélkül, ami napról napra elviselhetetlenebb technológiai, gazdasági, politikai és pszichológiai, elsősorban összeroppantó katonai nyomást gyakorol az erejüket messze meghaladó módon túlnyújtóztató ragadozókra, olyannyira, hogy annak a hatására talán kataklizmák nélkül következhet be végső pusztulása.

Amikor a Rádiónk (erre majd mindjárt rátérünk) New York-i irodájában ellátogató, nevetségesen fiatal, amolyan gyerekember, egyébként meglehetősen normálisnak és rokonszenvesnek tűnő észt történész éppen a napokban ennek, ahogy ő nevezte, a 'birodalom végső széthullásának' az idejét, legalábbis a balti államok esetében, nemcsak megjósolta, de arra, mint mondta, túlságosan is nagylelkűen legfeljebb három évet adott, sok évtizedes rutinnal rendelkező, ámde a rutinjukba begyepesedett kollégáim, elsősorban az oroszok közül sokan a fantazmagóriákat beszélőnek kijáró dallamos gúnykacajra fakadtak, és napokig mulattak rajta duplára felemelt vodkaadagjuk mellett - pedig lehet, sőt percről percre valószínűbb, hogy az ifjonc pontosan telibe trafálta? Mert legyen az két év, négy év vagy akármennyi is, a történelem nem tesz lehetővé tetszés szerint váltogatható, felcserélhető befejezéseket.

Önmagában már ez is, persze a drasztikus változások elképzelhetetlensége mellett, az egyik legfőbb oka annak, hogy a széthullásnak az egyébként fantasztikus látványa bennem most sem ébreszt anakronisztikus dölyföt (csakis a sokáig nem gyakorolt kéj-űzésnek a tüzelő ágyékot szinte szétvető, bár jócskán módosított változatát). Nem engedik meg a kései luxust, az először megkóstolt bukás-ízek finnyás érzékelését az én saját vernisszázsaimon örökké gomolygó állapotokból föltűnő, szépiaborítású ködképeim sem. Mármint egészében, hiszen a nem is oly régen, vagy tíz-húsz évvel ezelőtt azokba az áthatolhatatlanul sűrű kigőzölgésekbe rejtett, de még ilyenként is lenyűgöző részletek közül nem egy mintha kezdene valamelyest tisztulni. A nagy kérdésekre adott eddigi válaszok közül jó egynéhányat a maga sokáig tapogatózó, de aztán egyszer csak mindent látszólag egyetlen csapással eldöntő módján kiküszöbölt maga az élet.

Így például ma már, mint mondottam, az én számomra mindennél világosabb: egy nemigen szokványos, de azért ugyancsak lehetséges megközelítéssel a mi századunkat lényegében egyetlen eszme uralta - hiába gyűlölték a sztálinisták a pszichoanalízist -, alátámasztva a freudi pszichológia és a marxista szocializmus csaknem kortársi ideáinak a kettős oszlopával. Amelyeknek a centrumában - bár attól tartok, hogy hiába, de mégis nagyon szépen kérem, ne tessék ezt félreérteni - ott áll márványból kifaragottnak dicsőítetten a gondolat, hogy az egyén nem tartozik igazi felelősséggel azért, ami, meg azért sem, amit tesz, ami lesz belőle. Mert Freud meg társai és egyes követői számára arra az időre, amikorra végre elérjük azt a kort, amelyben eszközeink birtokában legalábbis elvileg urai lehetnénk saját életünknek, addigra sajnos már túl későre jár, hiszen a legkorábbi életévek időnek előtte megjelöltek bennünket plasztikai műtétekkel sem eltüntethető sebhelyeikkel. A szocialisták számára viszont a rajtunk kívül álló erő, a minket körülvevő, felölelő és ilymódon meghatározó társadalom oktatási-nevelési, politikai és gazdasági struktúrái uralkodnak létünkön, és manipulálnak, a siker esélyével sem kecsegtető ellenállási lehetőséget is megtagadva tőlünk; egyedül azután, csupaszon, mint a hüvelykujjam, már eleve gyengék, védtelenek vagyunk végső meghiúsultságunkban.

Az emberi tapasztalatnak e két, egymást cseppet sem szükségszerűen magához ölelő koncepciója tesz végül is bennünket sebezhető, tehetetlen egyedekké, akik csakis arra várnak, hogy gondot viseljenek rájuk. Most már nem is Isten meg az ő ügyében ügyködők tegyék ezt, hanem az új vallás: az állam. Meg az előbb említett módon manipulált társadalom. Hiszen az anyapótló társadalom gondoskodása nélkül számunkra többé nincsen már remény.

Íme tehát, igaz, a végtelenségig leegyszerűsítve, és legalábbis az én szemszögemből, nem is valamelyest, de tovább folyt a frontok tisztázódása, annak ellenére is, hogy terra incognita még mindig várja fölfedezőjét. Talán már nem sokáig...

A múlt ajzása

Nekem is, mint más aktív szexuális életet élő embernek a pályafutásában sok kínos, ostoba kapcsolat, pocsék szex, ízetlen csók, fizikai kudarc is volt, már persze a masszív érdektelenségek megnyilvánulásai mellett. Nem, egyáltalán nem olyasfajta probléma, mint ami John Warnernek lett az osztályrésze. A virginai szenátor, a volt haditengerészeti miniszter ugyanis jónéhány évvel ezelőtt a nagy színésznőnek, Liz Taylornak a hetedik férje lett, illetve lámpalázasan készült az lenni. Az akkor forgalomban lévő évődés szerint a nem éppen tejfölösképű Warner tudta, mi az, amit új minőségében kell majd produkálnia, éppen hogy csak abban nem volt a legkevésbé sem biztos, hogy hogyan kellene neki azt érdekessé is tennie?

Tetszik tudni, azt szeretném valahogy elárulni és ezzel nyomban a köz kincsévé avatni: a lényeget illetően némileg hasonló, joggal nehéznek minősíthető, meredek helyzetek ellenére is az én felnőtt-létem nagy része igencsak más volt, már annyiban, hogy végül is varázserejű mozzanatokból összerakott, 'felhangoló' montázzsá állt össze. Anélkül, hogy múltam egészével kívánnék itt azonosulni - azt a biztonság kedvéért inkább mellőzzük -, megválogattam és újraválogattam, hogy ki kerül most majd ide annak a mit tagadjuk, több mint kétes múltnak a bugyrából. De csak annyiban, amennyiben az ilyesmi egyáltalán lehetséges lenne. Mert bizony a válogatott tagjai, sőt még a tartalékok is állhatatos népek. És ha egyikük-másikuk egyszer karmai közé kerített, megkísérelhetném akár gyökerestől irtani alatta a fát, lerázni akkor sem tudnám az ágakról. Sőt, minél többet rázom, rázom... Jó, rendben van, maradjon csak ott. Mit bánom én, maradjanak még azok az alkalmi találkozások is, amelyek átmenetileg megfosztanának ugyan minket a magánytól, teszik viszont ezt anélkül, hogy egyben társasággal is ellátnának bennünket.

Mielőtt belevágnánk, először is tisztázzunk valamit, méghozzá nem kisebb témáról, mint magáról a vágyról. Igen, az önmagát újra és újra kitermelő vágyról, az ünneplendőről. Ami a legkevésbé sem érdektelen kiapadhatatlansága miatt sem, hiszen készen kötődik ehhez vagy ahhoz, ha tetszik a vivőanyaghoz, mint amibe a gyógyszer hatóanyagát is burkolják - hű de hozzám méltatlanul csúnya leszólása ez a női nemnek! -, viszont be is indít nyomban egy remélhetőleg kellemetesnek ítélhető folyamatot. Ugyanakkor a vágy nem nélkülözi az értéket abban sem, hogy segítségével mindjárt a startnál izolálni lehessen a kiválasztandó példányt sok milliónyi potenciális férfitársától, na meg attól, hogy idomul-e vagy sem azoknak az uralkodó, az enyémtől elütő sztenderdjéhez. Na és ha mindez nem lenne elég: a vágy eljátssza a maga szerepét abban is, hogy ilyen-olyan mértékben rekonstruálja a közeledést, a mozgást afelé a szellemi-lelki masina felé, amely egy bizonyos kor után mindinkább hajlamossá válik a megállapodásra. Vagy inkább megülepedésre. Hiszen az álmok nem megvalósíthatóak, nem is reprodukálhatóak; olyannyira nem azok, hogy magukat az álmokat sem igen lennénk képesek kiformálni, ha maga a vágy valamilyen formában nem működne közre, már a folyamat legelejétől kezdve, annak a beindításában is.

Ezekután talán egy lépéssel tovább is mehetünk. Mégis, mindennek ellenére is a férfiak többségében - de közel sem minden nőben - életre keltésre várva benne él és tehetségéhez méltó szerepköre betöltésére vágyakozik egy olyan szerető, aki magában hordozza, majd remélhetően célpontjába is juttatja a vágyat; akit riasztanak, majd kivezényelnek rejtett képességeik bedobására nem is olyan ritkán a mások számára talán a legjelentéktelenebbnek tűnő, kis dolgok is: egy arc felvillanása - szokatlan szögből; egy szempillantás alatt elillanó, soha nem is sejtett testtartás; egy talán már azelőtt is látott fejnek a bájos hajlása, a megható íve. Hirtelen és a maga teljességében látni meg valakit-valamit. Teszem azt, egy pár gyönyörű női mellet, azokat is a fürdőkádban ott előtted, az új szeretőn, amint gyengéd teltségükben enyhén lebegve kacsintanak ki csak szemeddel asszisztáló, azt se tudod, hirtelenjében mit is mondó vagy tenni akaró terád a kéjelgő test mozgásához idomultan hullámzó vízből. Igen, tudjuk jól, hogy ezek titokzatos, ha nem éppen mágikus jelek. Ami pedig magukat a nőket illeti: ők általában - talán ma már nem? - tapasztalataim szerint kevéssé serényen a morál-idea fenntartásán ügyködő lények, mint ahogy, ha már itt tartunk, nem mondhatnám, hogy a minimálisan kötelezőnél észrevehetőbben tartózkodóak lennének. Olyannyira, hogy még a széles körű gyakorlattal rendelkező férfiak is el-elképednek, történetesen egy olyan 'mit is lehetne tenni' jellegzetességgel megáldott délutánon, az erényesség jeleinek a csaknem teljes hiányától, nem is akárkiktől jövet, de a magukat a tiszteletreméltóságot megtestesítő hölgyek részéről. Mellesleg ami azokat az esős délutánokat illeti: a húszas évek nagy francia-néger sztárja, Mistinguette, egyedülálló előadói adottságain kívül ezzel a mondásával lopta be magát szívembe: 'egy ilyen délután csakis kétféle dolgot lehet csinálni, márpedig én kártyázni sajnos nem szeretek'.

De azért persze ez sem olyan egyszerű. Sok mindent alighanem meg nem engedhető redukálással mondhatnánk, hogy - csakis a szóban forgó szempont szerint disztingválva - két különböző nőfajtával hozhat össze bennünket a sors a szerelmi aktus lebonyolódása folyamán. Az egyik olyan önfeledt féktelenséggel adja át magát a teljes embert igénylő tevékenységnek, hogy ezenközben a saját teste úgy is, mint valami különálló elem, még csak eszébe se jut. Aztán vannak olyanok is, akik kisebb vagy nagyobb mértékben elfogódottak, feszélyezettek; szó se róla, elmélyülten és sokoldalúan elfoglaltak, de azért minduntalan szeretnék magukat legalább egy kicsit és legalább valahol betakarni. Ha máskor nem, az átmeneti szünetekben. Mondjuk a lábuk kisujját, ha másra már nem futja. Vagy inkább némi hajlamot mutatnak ennek homlokegyenest az ellenkezőjére. Most is emlékszem egy lányra Anatole France egyik régen olvasott írásában, aki körömszakadtáig ragaszkodott ahhoz, hogy harisnyáját az aktus előtt levethesse. Hogy miért? Mert ha magán hagyta volna, akkor úgy érezte volna magát, mint egy prostituált, akinek ilyesmire nincs ideje, mert ő futószalagon produkál. Na és ami még szebb: maga France nemcsak megértette, de egyet is értett vele. (Hogy változnak a dolgok' Ma egy vakítóan meztelen testen a zokni, a harisnya szolgáltathatja a férfi számára - nem valamiféle fétisként - a végső beperdüléshez vezető úton az utolsó lökés.) Persze a két alapfajtán kívül van még sok-sok tiszta vagy kevert példánya oly sok másfajta nőnek.

Nemigen ismerek viszont olyan hímnemű emberi lényt, akinek férfi voltából fakadó, újra meg újra átérzett reminiszcenciái ne szolgáltak volna ilyen vagy olyan, de mégiscsak gyönyörforrásul. Hogy a tárgyra térjünk: az én esetemben az emlékezés futószalagján ott állnak szemem előtt az arról előttem majd lelépők folyamatos jelenében a cseppet sem sápadó 'árnyak'; nem árnyak ám, hanem technicolorban ragyogó, holografikusan robusztus, kicsattanóan hús-vér lányok, asszonyok, mindegyik a maga igazi, a maga egyszeri, felülmúlhatatlan pillanatában, most már örökre remeknek megmaradó jelenetében, ha lehet, még életteljesebben, még kívánatosabban, nekem adott, külön rám szabott specialitásában, az idők, azaz az időm végezetéig a vérembe oltódva. Az én nőim: saját kedvteléséből az én jólétem kiteljesítésével elfoglalt kölcsönös segítő egyesület, a rock-klubba tömörült, bezsongott fruskák, magukkal hozva idősebb nővéreiket is; na de azért nem kell félni, hiszen a nemes célra kiválasztott tagjaival képviselteti magát a nagy viadalokat ugyan már megvívott, de azért igazából csak mára beérett veteránok szövetsége is.

Miért is ne gondolhatnám ezt én így, magamra szabottan? Hogy mit csináltak - vagy ha tetszik, műveltek - ők máskor? Nem volt szokásuk, így aztán nem is fogják az orromra kötni. Máshová sem. Egyébként is: mi közöm lehet nekem ahhoz? Már persze azon felül, hogy közel sem mindegyiknek sikerült mindig átlépni az alig látható vonalat a hivalkodó meg a valóban vonzó jelenség között. Nem kerültek be oda a sem saját magukkal, még kevésbé a velem mit kezdeni nem tudó, csak éppen hogy valamiért feledhetetlen, talán még most is megmosolyogtató képi emléket hagyó, valahogy örökre újoncnak megmaradó, kiképezhetetlen boci-kezdők. Mint az az égővörös hajú, hófehér és azon enyhén szeplős bőrű, ha elengedte magát, odaadóan olvadó, de kötelességszerűen azon nyomban visszakozó, Rubens, nem, inkább Renoir-módra dundorodó Panni, aki semmit sem kívánt annyira, mint újra meg újra, főleg a bacchanáliák után, megint csak szűz lenni - lehet, hogy sosem volt az? -, és ha csak egy módja volt - rendszerint talált is rá módot -, ezt a szerepet több-kevesebb hitelt érdemlően nyomban el is játszotta -, ezúttal ahogy akkor éppen, általam a részletek iránti aprólékos, szeretetteljes gonddal beállítva az ágy szélén térdepelt úgy, hogy ott valahol messze elöl, a történendőkben különösebb szerepet nem játszó fejét jaj-de-nagyon-szégyenlősen a párnákba fúrta, de közben cseppet sem lebecsülendő érdeklődést, igazi vonzalmat kiváltó, impozáns méretű és lenyűgöző formájú hátsó része kérésemre, sőt rimánkodásomra elképesztően szemérmetlenül ott szárnyalt fennen, ámuló szemeim elé tárva, azokba beleszuggerálva a vakító fehérség kettéosztott falai körül kihívóan vagy mégis inkább jámboran, mint holmi bárányfelhőket, a kigöndörödő, ha nem lettek volna olyan észveszejtően gyönyörűek, talán még nevetségesen vörös pamacsokat, mialatt e díjnyertes mutatvány mégiscsak rábeszélhető, állítólag anyaszült meztelenségében végtelenül szégyenkező tulajdonosa alig hallhatóan nyöszörögte: "Ne... ne..." Meglehet ezeket a hangokat ellenállása jeleinek szánhatta, éppen csak hogy ezt a legkevésbé sem gondolta komolyan. Egyetlen pillanatig sem. Éppen ellenkezőleg, visszafoghatatlanul reszketett, úgy várta, úgy nem győzte kivárni. Igaz, azt nemigen tudta, hogy mit, de éppen azért várta annál is inkább. Testi meg intellektuális kíváncsisága kivételesen egy irányba hatott. Hogy akkor valamiféle tiltakozást jelzően miért nyöszörgött mégis? Hát persze hogy azért, mert tartotta magát a kötelezőként elképzelt játékszabályokhoz. Hiszen nem lett volna megjátszott maga, ha azt és úgy mondhatta volna, amit gondol, ezt hallottam volna: 'Na mi lesz? Mire vársz még, te mamlasz?!'

Viszont ez bizony már minden, csak nem az én dolgom. (Akkor az enyém volt, de még mennyire! Ott, a sokadik szűzavatáson.) Végül is nem vagyok én a saját hárememnek az eunuchja! De nem is kell rendet tartanom. Mert valahogy mindig azok kerülnek újra meg újra a rivaldafénybe, férkőznek be erőszakkal, furfanggal, mit bánom én, olcsó trükkökkel álmaimba, rendhagyó nappali elrévüléseimbe, különösen nekik oly sokkal tartozó szerveim önkényes riasztásába, akik iránti csodálatom lelkes, elsodróan tettre, sőt ugrásra kész 'Remek'-jére nem következett be a lehervadó és lehervasztó mellékmondatocska: 'Csak sajnos...' Vagyis hogy azt szeretném valahogy kifejezni, hogy lehetőségeimhez mérten én nem vetettem ki a hálómat túl szélesre.

(Itt lelkesen felvázoltam vagy tíz remek élményt előéletemből, maradéktalanul egyénit, fantáziadúsat, utánozhatatlant. Aztán csak elképedve-értetlenül újra- meg újraolvasva, nem értettem, de tudtam: nem, bármily magukkal ragadóak, észveszejtőek is legyenek ezek az emlékek, végső fokon egyikük sem hagyott bennem - csakúgy, mint gondolom, a partnerben sem - valóban maradandó, repetázásra kényszerítő nyomokat. 'Maradjanak a kis kedvesek csak meg önmaguknak' - döntöttem, hogy aztán hódolattal adjak helyet annak a kettőnek, aki meghatározóan befolyásolta életemet, értsd: szerelmi ízlésem kialakításához a cövekek leverését, illetve a tökéletesen meghatározhatatlannak a mindörökre meghatározását.)

* * *

Mindenek előtt volt az eredet. A kezdet. Igen, ott látom magamat, mind a tizenegy-tizenkét évem 'terhével' a vállaimon. A bérház udvarára néző, a konyhából egykor átalakított gyerekszoba ablaka tárva-nyitva, és mivel a földszinten van, egyenesen nézhetek rá minden kilátások legmegvetettjébbre, a velem szemben, az összeszűkült udvar másik oldalán, a pékség kidudorodó hátsó falára, annak aljában a szemétgyűjtő helyre, az öblös, valaha talán zöld ládával.

Jön a házmester szűkszavú, kevés mosolyú felesége, proporcionált és úgy dallamos testével, bokorugró szoknyájában. Mai fejjel huszonhét-huszonnyolc évesre becsülném. Hajol előre, nekem háttal, hogy elrendezze magával hozott rakományát a ládában. A háta, az bizony pillanatról pillanatra lejjebb kerül, ott elöl, így aztán azt, ami most velem szembenéz, igen, engem fixíroz, már aligha nevezhetném a hátának. Na és ahogy az mozog, csusszan, ágaskodik, domborul, bedől, tömörségében kiteljesedik! Hogy lehet, hogy az valahogy másképp, semmihez sem hasonlítható módon, kertelés nélkül kínálkozik fel, mintha csak annak saját, felfoghatatlan, de a torkot megragadó, elszorító szabályai lennének? Vagy vannak is? Meg valamiféle külön élete? Alatta a kifaragott oszlop-lábszár most már a masszív comb felső tájáig csupaszodik le. Nemigen kapok levegőt. Csak azt tudom, hogy cudar félelmetességében is elbűvölő fegyver. Mert ha valahogy oda közéjük kerülnék, alighanem halálra tudna szorítani velük. Igaz, csakis azután, hogy magába forgatott volna. Biztos, hogy bánnám? Ugyan már! Hiszen sima az a comb, mint... nem tudom, én még olyan simát aligha érezhettem, és ez valamiért fölfoghatatlanul fontos, mert érzem, az egész testem bizsereg, az úgy van megcsinálva, hogy önmagától tudja, miért olyan roppant fontos ez a ruganyos, hűvös simaság. Nem vagyok jól, van valami azon a márvány-combon, ami úgy, ahogy vagyok, tökéletesen kifordít magamból. Talán nem szabadna őt, a szemérmetlenül kitárulkozót néznem? Innenfelől nézni? És mi lesz, ha még ennél is lejjebb hajol? Mi lesz az ágas oszloppal? Ne, csak azt ne! Jóságos egek, mit csinál ilyen sokáig, miért nem megy már el? Na, most végre fölegyenesedik, mintha nyújtózkodna is egyet, a bokorugró a térd mögötti vágásig, abban a három-négy meg-megszakadó vonalig hullik vissza úgy, hogy közben meghullámzik azért még a fenekén is. Én meg csak szédülök a szédült nyári szoknyával együtt. Azzal, ami most már nem takar semmit, de semmit. A combokat meg járulékait azon át is látom... Csak a fejem, a fejemmel történt valami, nem tudom, mi...

Uram istenem, hát most meg nem megfordul és mindössze vagy hat-hét lépés távolságból a habozás legkisebb nyoma nélkül, az arcát az állánál fogva egy árnyalattal oldalt fordítva, nyílegyenesen, kérdőn, ha nem éppen faggatón néz bele - az én szemembe! Honnan tudta, nem értem, honnan tudta, hogy én ott vagyok? Hogy én egyáltalán létezek? Pedig tudta! Hátul is van szeme? Vagy talán én úgy néztem, úgy tudnék nézni, hogy azt ők megérzik? Vajon hol, melyik részükben érzik meg? És hogy? Jó az nekik? Néz, néz a szemembe, mintha keresne benne valamit, mintha gondolkodna, kicsit össze is csücsöríti a száját. Éppen csak hogy a mutatóujját nem teszi oda. Egyáltalán nem kérdőn néz rám, nem is mosolyogva, de nem is haragszik, azt biztosan tudom, sőt... Ha megfeszülök, se értem, mit néz rajtam. Talán lát valami szokatlant? Mit? Mond valamit a szemével, de mit? Nem értem. Az is lehet, hogy nekem talán még valahogy, fogalmam sincs, hogy hogy, de válaszolni is kéne? Ó, csak azt nem! Hiszen mozdulni, nyelni, lélegezni se merek. Azt sem értem, hogy merek egyáltalán visszanézni. De hát csak nem fogok elfordulni? Olyan nincs; történjen velem akármi, én... én végül is nem csinálok mást, csak visszanézek. Na végre, végre. Most lassan, még mindig töprengve fordul, lebben újra a bűvölő szoknya is, ahogy megy elfelé. Csak két lépést tesz, aztán még egyszer, de most már sebesen fordul vissza! Mint aki rajtakapott; mint aki végre megértette, mi az, amin töprengett?

Alighanem, mert többé már nem feszes, hanem elengedetten derék, telt, tömör teste a magas, büszke mellekkel most nagyon is elernyedt; mint régi ismerős - nem, nem ismerős, ez valahogy más -, barátságos mosollyal, új szemekkel, megértőn, cinkosan, úgy néz rám, mintha ősrégi haverok lennénk, mintha lenne valamilyen közös, csakis ránk, az égvilágon senki másra nem tartozó titkunk. Nemcsak most, de hosszú időre szóló? Az egyébként kicsit keménynek, nem is tudom, talán éppen álarcnak tűnő arc, az ő szokott arca is most más: gyengéd, végtelenül gyengéd, nem is gondoltam volna, hogy ilyen is tud lenni, de azért azt hiszem, valahogy fékevesztett is; elomlik rajta a bőkezű nagylelkűség úgy, hogy azért a szégyentelen hetykeség is kikandikál belőle. Úgy érzem magam, mint egy kísérleti nyúl, vagy inkább mint valaki, aki rossz fát tett a tűzre, és ezért nagyon, de nagyon meg fogják büntetni. Nem baj, nemigen bánom. Igaz, még ha akarnám, akkor sem tudnám végiggondolni. Mert most már fejest ugrok, aztán csak fürdök, lubickolok a nézésében, hiszen az dúskál minden földi jóban, igen, ő érti, persze hogy érti, hogy én még nem ismerhetem azokat, de az most nem baj, a teljes bizonyossággal nekem, senki másnak, mint a csakis nekem szánt ígéretével. Ha legalább tudnám: egyszer, valamikor azoknak az ágas oszlopoknak ott lehetek majd a közvetlen közelében? Úgy, a háta mögött? Jaj, csak egyetlenegyszer! Hozzáérhetek a számmal, csak egy kicsit, ahhoz, bele abba a térd mögötti vágásba? Mind a kettőébe? Milyen lehet az íze? Biztos, hogy egy icipicit, csak éppen hogy, de sós. És egyszer megtudom, ugye meg fogom tudni, miért nézett rám olyan mindent értően, pedig én, attól tartok, nem értettem az égvilágon semmit? Lehet, hogy simogatott a szemével? Azért azzal, mert közelebb nem jöhetett? Hűha, mi lett volna, ha odajöhetett volna hozzám! De hogy is tehette volna, hiszen itt nem én vagy ő, egyedül, meghitt kettesben csináltuk, a szabadtéren, azt, amit nem szabad! Amit egyikünknek sem szabad! Pedig halálbiztos vagyok benne, hogy nem úgy simogatott a szemével, mint egy gyereket - nem, nem úgy nézett rám. Rám, azt hiszem - ugyan már, mit hiszem, biztosabban tudom, mint bármit, hogy rám így még soha senki nem nézett! Lehet, hogy azt akarja: emlékezzek rá, ha majd egyszer, később olyat látok, tapasztalok, érzékelek, nem, nemcsak a szememmel, de úgy mindenestől, mint amilyen ő? Mint amilyen ő most, csakis az én számomra? Hogy őt lássam, de úgy, még véletlenül sem félreérthető egyértelműségével, ahogyan most láttam? A képzelet játékát a márványcombos képzelettel, rajtuk a két kipárnázott, hívogató, biztosan valahogyan másképpen kemény domborulattal magával helyettesíteni be? Vajon mit szólna, ha ösztöneimnek engedve azokba beleharapnék, jó, csak egy kicsit, bár ebben azért egy cseppet sem vagyok biztos... Igénybe venni a fantáziát, hogy elragadtatottságával pótolja, mit tudom én, mondjuk az érzelem vagy az igazi, a felnőtti képzelet nyilvánvaló hiányát? Mert hát legyen bármi is a neve annak, amit én most érzek, hogy magamba ittam, már hogy ne emlékeznék? És hirtelen, nem is értem, honnan jött, de felködlik bennem: ezekre a pillanatokra meg valami másra, ami ezekhez tartozik, de amiről nekem a leghalványabb fogalmam sincs, bizony emlékezni fog ő maga is! Eljátszik velem majd talán gondolatban? Amit én, azzal, hogy pusztán csak vagyok, adtam volna neki? Én - neki? Ajándékot? Talán éppen ezt láttam, amikor valamiféle fékevesztettséget véltem megcsillanni a szemén? Abban a szemben nincsen már a meglepetésnek a legkisebb nyoma sem. Lehet, hogy azt gondolja: Nem bánom, sőt, tudod mit, örülök, hogy láttad, amit rajtam láttál, ezért most gyorsan, igaz, már csak utólag, de előre- meg visszamenőlegesen is neked szánom. Tessék, a tiéd. És erre, majd ha a jövőben rám gondol, mindig olyan szélesen el fog mosolyodni, mint teszi azt most is? Talán akkor majd azt is szeretné tudni, hogy mi van velem? Hogy emlékszem-e még rá?

És most, annyi idő után, hogy valóban újra látom, ahogy szememet lépésről lépésre vezérelve nekem háttal előrehajol, fogom végre föl: mire emlékezhet most ő, és micsoda pazar, ízlést formáló, úgy két kézzel megmarkolandó és többé el nem engedendő látomás-útravalót adott nekem, látott el engem arra a hosszú útra? Még ma is, ha csak eszembe jut, beleremegek - és ott belül, ahol a gyomrom szokott lenni, velem reszket az is. Mindig csupán a leginkább megfelelő alkalomra vár, hogy a meghatározó emlék visszajöjjön a jelenbe és átvegye előre megígért funkcióit - csak éppen hogy ezentúl már folytatása, remekbe szabott végkifejlete, robbanása meg robbantása is van magának a mindenek legígéretesebb kezdeteinek. Hiszen ő egy újra meg újra felidézhető, biztos támaszkodó pontot nyújtott a csapongó képzeletnek...

Na és mihez kötődött még a masszív alsótestnek a jövőt meghatározó élménye? Említettem, hogy a 'gyerekszobát' egy egykori konyhából alakították át gyerekszobává - hiszen a szomszédban, csak itt a fal másik oldalán, a vendéglőnek megvolt a maga nagy konyhája -, leszerelve belőle még a fali vízcsapot is - nyilván apámnak, az egykori vízvezetékszerelőnek a munkája -, de azért valahogy csak otthagyva a vezeték falból kilépésének a nyomait. Ha nem tévedek, az éppen most elmeséltek után kezdődhettek meg azok a sztereotip álmaim, amelyeket az egykori konyha-jelleg alaposan befolyásolhatott. Azt álmodtam ugyanis - talán hónapokig, de az is lehet, hogy időnként visszatérően évekig -, hogy a vízcsap önálló életre kel, a Zauberlehrling teszi vele azt, hogy eredeti rendeltetésének megfelelően kezdi magából kifolyatni, méghozzá vastag sugárban, és mert csap már nincsen, tehát eleve elzárhatatlanul a vizet. Ez a víz azután lassan, de biztosan feltölti a szobát, eléri az ágyam szélét, és ahogy azon túl, még annál is följebb emelkedik, viszi magával az ágyat meg abban engem is. Fölfelé. Lassan, majd egyre gyorsuló tempóban haladunk a mennyezet fele. Aztán amikor végre, végre a szoba legtetejére érkezünk, puff!!! - az egész víztömeg, mintha ott sem lett volna, úgy tűnik el a semmibe, az ágy meg zuhan, a semmibe, a helyére, és ahogy odacsapódik, én az egész testemet összerázó sokkal riadok, térek magamhoz. Teljes mértékben meg vagyok győződve arról, hogy a lassan kezdődő, majd mindegyre felgyorsulóbban emelkedő mozgás, a robbanásszerű befejezés tipikus koitusz-álmot kellett jelentsen. Hogy éppen abban a szobában, amelynek az egyetlen ablaka a szemben lévő szemétlerakodó helyre néz, ki-mi ihlethette ezt az álmot? Jó kérdés, ugye? Na vajon ki? Hát persze hogy maga a nő a tökéletes, a befogadó, a magába zuhantató combokkal; igen, és ma már azt is tudom, azok akkor még elképzelni sem mert, mert számomra akkor még fellelhetetlen, de valahogy csak éreztem, az általa igenis nekem ígért folytatásuknak, a beteljesülés magába szippantó helyére koncentráló, nagyon is magabiztos, a bennem életre keltett nagy-nagy vágyra készségesen felelő, a legnemesebb, mert a mindennél természetesebb, a primér gesztus nyújtásának az örömére ráébresztett úrnő, a minden titkok legcsodálatosabbjának az adakozó úrnője. Aki életében egyetlenegyszer találkozott valakinek az egész lényével ránéző, rácsodálkozó kiválasztottságával, amelyre egyes-egyedül ő, csakis ő válaszolhatott. Oly messzire kivetített akarattal, hogy még ma is, igaz, ritkán, de visszatér az álom - és felébredve ki más lenne nyomban ott, mint ő, amint előrehajolva tevékenykedik, és aztán már várja, hogy teste burkából kiszabadításának a nagy aktusát élhesse meg.

* * *

Hogy ki van még ott? Hát nem sok, csak - igen, egy festmény; nem, nem akar ez tréfa lenni, valóban egy festmény, egy Gainsborough. Alig több, mint kétszáz éves. Amit még csak nem is eredetiben a helyén, a falon, csupán egy albumban, reprodukcióban láttam, és aztán néztem meg néztem, már nem is tudom, talán a budapesti Szépművészeti Múzeum gyűjteményéből, még Pesten. Igaz, valami hozzá hasonlót, távoli rokont véltem felfedezni Madridban a Pradóban is. Kék, halvány, oldódóan kékes volt ott minden - fél profilban hozott mellképe egy hihetetlenül törékeny, egy törékenyen kifinomult és mégis, fölfoghatatlanul, ha mégoly lehelet gyengén, de úgy is a letompítottságával, a visszafogottságával, az elmosódó vonalak rafinált-kihívó kombinációjával hús-vér angol arisztokrata nőnek. Minden megszokottól eltérő nőnek. Az arcát jó esetben is csak sejteni lehetett - de erre én, úgy emlékszem, jóval később jöttem csak rá, mint hogy megláttam és ott helyben beleszerettem. Na meg ebből arra is, hogy a romantikus idill inkább csak részleges, nagyrészt hiányos ismereteken alapulhat az életben, az irodalomban és lám, még a festészetben is! Hiszen most is vajon nem éppen a mindent, maradéktalanul mindent tisztánlátásnak a lenyűgöző hiánya teszi lehetővé, hogy azt tegyük az alig látottnak, de mégis töviről hegyire ismertnek vagy inkább annak hittnek a helyébe, amit csak lelkünk autoritatív képzelőereje rakat velünk oda? Az archetípust - abból is a legsajátabbat! Márpedig egy ilyen belülről kifelé és ugyanakkor kívülről befelé vetített képpel vajh milyen élőnél is élőbb élőlény lenne képes a siker bármilyen reményében versenyre kelni? A kék nő áttetsző, lazán odavetett, művészi rendezetlenségében is gondosan elrendezett muszlinfátyolba burkolva csak még ravaszabban hozza ki a kornak meg a környezetnek nagyon is comme-il-faut félmeztelenségét, és abban sejtelmesen, nem, nem is láthatóan, csak hattyú nyaka alatt reszketve érzékelhetően kicsiny és úgy tökéletes melleit. Első megközelítésre még a szexualitás teljes hiányával mint különös ismertetőjellel zavarva meg a csakis esztétikai gyönyörélményben részesülő, ettől is azon nyomban felkavart nézőt. Amelyekre - mármint kebleire - a kék nő csakis azért nem beképzelten büszke - pedig teljes joggal lehetne az -, mert azok mindennél természetesebben vannak ott - vajon mi mást lenne lehetséges a legvadabb fantáziával is elképzelni a helyükbe? Már úgy értem olyasmit, amitől a kék nő, a kép és vele együtt az egész fennálló világrend ne változna azon nyomban saját magának az ellenkezőjére? Mert vannak dolgok, amelyek kizárólag azért vannak valahol, mert az számukra az egyetlen lehetséges tartózkodási hely. (Hát nekem már csak így kell élnem, tudva és újra meg újra figyelmeztetődve rá, hogy Évike milyen elemi dolgokat nem értett meg a világ természetéből!)

Semmi, na, mindössze csak egy festmény a hihetetlenül sok közül, amelyet soha nem tudnék elfeledni, ami mindig itt van, felidézhető, csupán vagy három méterre a szememtől. Az éppenhogy csak nem filigrán, nem súlytalan, nem is teljesen látott, bármennyire is konvencionálisan angol és arisztokrata, mégis azt feledtető módon is titokzatos nőt, aki, félreértés ne essék, nem is hozzám szól, sőt semmilyen jelét sem adja annak, hogy az emberiséggel együtt az én fejem felett is ne nézne el valahová a saját kivetített távolába. Nem, kérem tisztelettel, én, a számára magától értetődően életidegen, kételyekkel is terhelt, mégis pimasz önbizalommal felszerelt kalandor suttyomban emeltem ki őt tőlem sokszorosan eltiltó korából, vágtam ki keretéből, göngyöltem fel, hoztam haza, oroztam el magamnak, mások számára többé már nem láthatóan, házi használatra, mert úgy tűnik, egyedül én fogtam föl leglényegét: a rám vagy bárki másra sem, csakis magába befelé néző és látó, önmagában teljes, zárt kék nőt, aki elkísért mindössze vagy harminc éven át. De sokfelé jártunk, és én mindig - jó, nem bánom, igen gyakran -, más látványokon túl is csak őt néztem, behunyt szemmel is őt láttam. Neve is van, én ugyanis jó ideje következetesen Lady Constance Lattymore-nak nevezem. Ha asztronómus lennék, kétségkívül egy csillagképet is elneveznék róla.

Ma már a lady, megőrizve időtlen nemességét, kezes báránnyá lett: kimondom a nevét, és ő rögtön, de magába zárkózottságát megtartva meg is jelenik félmeztelen kékségében. Aztán együtt ütjük agyon az időt. Mert hiszen a vágy vonzóbbnak tűnik, ha bizalommal hajthatom nyugovóra fejemet sejtett formájú, ha úgy akarom, akkor ma már arra várni is megtanult keblei közé úgy, hogy azokat számmal éppen hogy csak érintem, megfontoltan és főleg finnyásan ízlelgetem, babusgatom, töltöm lassan-lassan föl elektromossággal, teljes valójában fogva fel, hogy ilyesmi igenis létezhet, mi több, létezik, de még mennyire létezik rajtunk kívül egy másfajta, mit tudom én, talán az igazi realitás, amely az ő teljes elképedésére a maga elragadó, fél, inkább csak negyed mosollyal jutalmazó módján idomul hozzám, vagyis hogy én hozzá, mert értve, neki mekkora utat kellett megtennie, hogy hozzám érkezzen, végtelen türelemmel vártam és várok továbbra is - tessék szíves lenni elhinni nekem, csak úgy, a szavamra, hogy bőségesen megéri -, még akkor is, ha nekem a realizálás, a teljes, a maradéktalant akár csak megközelítő kisajátítás, a nihil obstat imprimatur, az elvétel lehetősége az oly igen megszokott, mert begyakorolt formák közt nem adódhatott meg. Hiszen az nem adódott meg Gainsboroughnak sem, talán éppen ez a feje fölött elnézés, ez a teljes kívülállás adta meg neki a képességet ahhoz, hogy Lady Constance-ot, csak ő tudja, hogyan, de mégis a létezővel egyidejűleg egyszerre egy másik világba is helyezze. Persze hogy nem adódhatott meg nekem sem. Csak ehelyett, talán éppen a más eszközökkel kifejezhetetlen festői érzékenységtől vezettetve, több mint felsejlik bennem a szerelemnek egy nem idevaló dimenziója. És boldogságos örömmel tölt el láthatni egy olyan életlehetőség visszaverődését, amelybe igenis megkísérelhetjük magunkat belecsempészni, és úgy legalább egy időre oltani a valahogy másképp, más módon elragadó, bár valamire rezonáló, ismerős, de persze hogy nem ismert, a közérthetőség kedvéért most az egyszer a maga valóságában vágynak nevezett érzetkapcsolás meg-megrezzenő, pislákoló lángját. Meg a törékeny finomságnak kijáró, végletekig lecsendesített, végtelen gyengédséget. Az ős-gyengédséget. A lehetséges szépségideálok szurrogátuma előtti, feltétel nélküli kapitulációmat.

Lady Constance ma már persze máskor is jelen szokott lenni. Hiszen immár hosszú évek óta meséltem neki magamról, amikor csak kettesben voltunk, és én éppen nem róla kérdeztem, amire - amikor még ilyesmikkel próbálkoztam - ő egyébként sohasem válaszolt; én azonban, valahonnan egy másik égtájról, érdekeltem, még akkor is, ha érezte és mellesleg szememre is hányta meséimben a nagy kihagyásokat meg a bakugrásokat. De hát mit tehettem volna; csak nem hozom őt zavarba olyan drabális dolgokkal, amelyek ízei fanyalogtatóan idegenek, sőt taszítóak lehetnek? Ha és amikor pedig szerettem, végtelenül óvatosan, de azért az idő múltával mindinkább határozottan, ő a maga diszkrét, tartott módján egyre inkább részt vett abban is, mert nem csak készségesen engedte, hogy megtörténjen, de - mondom én, inkorrekt kifejezéssel élve - segített nekem. Körülbelül olyan erővel, mint egy távoli sóhaj, de mégis felfoghatóan osztva meg velem percepcióit. Nem lenne túlzás azt állítani, hogy olyankor bizony szeretkeztünk. (Ezt persze csak a fentebb részletezett áttételek felhasználásával szabad megkísérelni értelmezni.) Méghozzá úgy, hogy rábeszélt: tegyem ezt az ő régi felétől kapott, így tehát másodkézből jövő és játszi könnyedséggel megfejthető információk alapján. Tiltakoztam és mondtam neki: Varietas delectat. A változatosság gyönyörteljes. Sokáig tartott, de végül csak megértette. Először folyton azt ismételte: ő egyetlenegy, ő nem több, de nem is kevesebb, mint saját maga. És ha ez számomra a tökély, méghozzá úgy, hogy ő az egység a sokrétűségben, azt ma már készségesen elfogadja. Igaz, később, hosszú vallomások végighallgatása után végre elhitte nekem: ő ugyan egy, viszont ezer alakban jelenhet meg, méghozzá - és ezért milliószor bocsánatot kérek - képes ezt tenni igenis az én szavakban kétségtelenül megfogalmazhatatlan igényeimre válaszolva. És ha ez már így kell legyen, miért is ne tenné jó szívvel? Igen, ma már ezt teszi - sok lehetséges arca közül mindig egy másikat, egy másiknak a lehetőségét nyújtja felém, de azért így is, éppen csak hogy másképp, ismerősen, meghitten és gyönyörteljesen ugyanaz - és mintha előkóstolóm lenne, egy bizonyos, nem éppen átvitt értelemben már ki is próbált. Mindkettőnk számára meglepő eredménnyel. Nem hagyott semmiféle kétséget; a maga visszafogottan kedves, méltányoló, befelé mosolygó módján elismerését fejezte ki. Sőt, eleve még az ismétlés lehetőségét sem kívánta volna kizárni. Hangsúlyozva ugyan, hogy ő bennem nem keres varietast, hogy engem ő konstánsnak tekint, mégis majdnem olyan elszántan tette ezt, mintha a lehetetlent is megkísérelve próbált volna meg egész arcával fordulni felém. Hiába jutott el ilyen lefegyverzően közel ahhoz, hogy saját lényét adja fel, mindkettőnk végtelen szerencséjére ez nem sikerült, hiszen ez nemcsak az adott realitásokkal, de a műfajunkkal is ellenkezett volna. Amint azt mondottam: nagyon kikupálódott az én kék barátném mellettem - én meg őmellette. Az az érzésem, hogy alig várja: hozzá hasonlóan én is a súlytalanság állapotába kerüljek.

* * *

Nincs itt most idő a további megilletődöttségre Lady Constance-szal meg a légies szerelemmel, hiszen a begyűjtésnél a dolog természetéből kifolyóan mégiscsak a vaskosabb, a nyersen és minden mást letaroló módon közvetlenül a célra törő érzékeké volt ugyebár a meghatározó szó. Micsoda vállalkozás lenne ennek a megfellebbezhetetlennek a nevében újra komponálni ezúttal csakis a vad meg a még vadabb vagy a talán valamelyest szelídebb tivornyákat, az egyes hegyormokat, a csúcsokat meg az azokhoz vezető, ziháltató-transzba kergető emelkedőket! Rekonstruálni, de a memóriatárból előhúzva éppenséggel nem a homokvárat újraépítő kisfiú módjára tenni azt. Igen, annak a kisfiúnak, aki maradjon csak a homokváránál, és várjon türelmesen a sorára... Lám, most, hogy a remény kihunyóban van, az öregedéssel mind megbékéltebben, csak néha lázadozóan elfoglalt fantázia sem nyúlik többé ki, messze előre, el akár a világ végére is, az ismeretlenhez, a váratlanhoz. Ahhoz, ami felé a tökéletesség pillanataiban is csak még eltökéltebben kellett csörtetni. És amiből egy-egy csodapéldánynak a váratlan manifesztálódása még most is, mindennek ellenére is úgy elszorítja a torkot, mintha egy villám csapott volna oda, bele a védtelenségem kellős közepébe. Szerencsére ez már ritkán fordul elő; szerencsére, mondom, mert azt, ahogyan pillanatok alatt mindent tökéletesen összevissza kever, nemigen lehetne gyakrabban ép ésszel elviselni. Viszont még ezek a lélekgyötrő látomások is tanúsítják: az ember ahhoz soha nem elég öreg, hogy megszűnjön vágyakozni. A vágy nem alszik ki, a vágy csak átalakul. (Minden szövegbe becsúszhatnak oda nem tartozó, tolakodó mondatok. Sajnálom, ezt az idétlen korszellem teszi. Egyszer-egyszer, éppen ennek a szellemnek a kedvéért, ott is maradhatnak. A szerkesztő meg az olvasó megértő és szíves elnézését kérem.)

Az én esetemben mostanság, de az is lehet, hogy holnap már nem, a fantázia inkább a múltba fordul; a legintimebb leltárhoz tér vissza a már kellően értékelt, hálás biztonsággal, onnan veszi elő, magát jóelőre is a rutinos roue-hoz illő hangulatba ringatva, a most is robbanóanyaggal töltöttet, a valaha legintenzívebben megéltet, a ha csak rövid időre is, de kizárólagosan birtokoltat és ilyenként tudottat, a magad módján ismertet, az azzá avatottat, és teszi a régi nagy étvágyra emlékeztetően reagáló tárgyává. Olyan ravasz módon vágja össze a kéjmontázst, a hol volt, hol nem voltban megéltek szexcsodáit, úgy tiszteleg merev-hódolón a perc-telitalálatok felkent bajnoknői előtt, az adok-kapok szép, de szabályok nélkül megvívott párbajainak, lázas bajnokságainak a tűztajtékos pillanatai előtt, hogy szinte irigyli magamagát: hálátlan disznó, te, hát kinek van ilyen gazdag tárháza, ami valaha, egyszer falánkan kapkodtató, ott nyomban, frissiben habzsolva bekebelezendő valóság volt, azután később, az idő múlásával a meghitt gonddal titkosnak is megőrzött büszkeség kimeríthetetlen forrása lett. Hogy azután mára...

Mára marad a régi kedvesek talán legalább valamelyest szalonképesebb és persze az eredeti frissességénél jóval meghittebb újrafelfedezése, a nüanszok műértői újraértékelésének a kora, a meglepetést most aztán már főleg saját magától nem váró számára a megértően mosolygó idézése. Itt bizony örökre megállt az idő. Fény és árnyék itt mintha nem váltakozna, de egymásba olvadna. A széplányok itt tündökölnek és újra, mindig csak tündökölnek. A legkisebb hajlamot sem mutatják arra, hogy belefáradnának. Legfeljebb amúgy kényelmesen belehelyezik magukat a maguk régóta alkotott, kimunkáltan állandó tisztségeibe. Apró, csaknem észrevétlen jelekből híva fel a figyelmet - igen, mi másokra, mint éppen azokra a csodás apró jelekre. Íme, ezek itten az én szeretőim. Íme, ezek a képeik, a régi kedvesek persze hogy régi könyvek sárguló lapjai közt préselt virágokkal együtt őrzött, illataikkal átitatott képei. Mármint közülük azok, akiket ma is vállalok. Azóta, hogy örökre le vagyok horgonyozva, többé egyik sem válhat rémület, bár valamelyest rettegő, de azért mégis nekigyürkőző hiányérzet tárgyává. Ma már egyik sem fáj, legfeljebb ha néha-néha valamicskét sajog. Már úgy értem, összhatásában. Ugyanakkor nem úgy vállalom őket, mint valami nyúvadt hedonista. Én lehetek sok minden meg annak az ellenkezője is, de hedonista, az aztán nem. Hiszen én minden egyes érzéki meg buja tapasztalatot, élményt, fantáziát a leggondosabb, csaknem tudományos vizsgálat tárgyává avattam; nekem közel sem csakis az érzékeimmel kellett az élvezeteket újra és újra végigélnem, de ösztöneimen túl intellektusommal is létem részévé tennem. Azzá avatnom fel őket. Elég korán felismerve: a témának - gondolom a legkevésbé sem csakis az én számomra - eleve adott osztályrésze az, hogy végtelen, mert kimeríthetetlen.

Hogy kik ezek, honnan jöttek és hová mennek? Hát ez meg vajon miért lenne fontos? Sok minden szeretne ez az írás lenni, csak nem szociológiai tanulmány. Függelékként táblázattal: Holló Tamás reprezentatív szeretőinek megoszlása osztályok, csoportok, politikai nézetek szerint? Talán fajok, nemzetiségek meg életkorok alcsoportjaira is lebontva? Ha csakis nagyon ritkán, de máskor nem tartozik a leglényegükhöz, akkor nemdebár nem is fontos, ugye? Hiszen a bölcs, de mégiscsak a saját korához tapadó Dr. Johnson is megmondta: Kedves Uram, ha a képzelőerőn múlna, egy férfi ugyanolyan boldogságra lelhetne egy szobalánynak a karjaiban, mint egy hercegnőében. Az én házimozim szereplői nagyrészt - bár nem kivétel nélkül - névtelenek, kortalanok és rangtalanok, az ő körükben - az iróniák iróniája - már régen megvalósult, drága Dr. Johnson, az osztálynélküli társadalom.

Itt ugyebár, ebben a duhaj-csárdában, csak egyetlenegy kritérium létezik - azt pedig én, önkényesen én határozom meg, lévén hogy az belőlem is fakad. Illetve, mondhatnám a nemrég tanultak alapján: nem is én, hanem a sokoldalú beidegzések alapján az én szortírozó, majd roppant gonddal és csaknem eufóriásan újraválogató, az állampuccsal tőlem a hatalmat átvevő hosszú távú memóriám. Köztük az a kép, amelyet az előrehajló házmesterné - az egyébként valójában nyilván átlagos méretekre szabott nő - lemeztelenített és úgy borzongtatóan átfoghatatlan, az idők folyamán már-már kolosszálisra növekedett, de még mindig, sőt most már örökre hűvösen sima, le- és fölsiklásra magát feledhetetlenül csak hívogató, magához vonzó, felkínáló combja, meg annak a boltos tetőzete hagyott rám... Az az érzésem, talán pontosan úgy, ahogyan azt a meghatározó, a jövő körvonalait megrajzoló formák akkor, igenis nem mástól, mint az én szemeimben látottaktól végtelenül büszkévé vált tulajdonosa akarta. Milyen kár, hogy nem tudhatja: mit mondok róla, még ma is. Hogy himnikusan zengem elorozhatatlan primátusát. De hiszen nyilván tudta is, azok óta a pillanatok óta mindig! Amióta csak a rejtvényt ott a szemem előtt megoldotta a maga számára. Hogy őt még olyan elveszejtően, csakis az ős-ösztönök legmélyéről feltörően és a saját elfogadó, sőt helyeslő válaszával megpecsételve, az idők végezetéig ki nem elégíthetően soha senki nem kívánta, mert nem is kívánhatta - és rajtam kívül soha senki nem is fogja! Mert igenis az általam oly igen értékelt tudás, az egykori rejtélyekkel közelről érintkezés sokoldalú tapasztalatainak az akkumulációja mégiscsak valahogy elszürkít, az az egyik legfőbb tendenciája, hogy mindent mindenhez hasonlóvá tesz. A legkevésbé sem úgy, mint ahogy azt az a nagyhajú kisfiú érezte. Aki ugyan még semmit sem tudott, de máris határtalan elkötelezettségével felruházottan várt arra, hogy a benne gomolygó sejtések formákká, kitapintható, kézzel fogható formákká alakuljanak át. Lám-lám, életemben először hiszem, hogy egyszer régen nemcsak személyesen találkoztam egy boszorkánnyal, de azt aztán tettem úgy, hogy ő maga ezt a váratlan légyottot elképedten szemlélve végre is tudton tudva szemelt ki a varázslatával való megbabonázottságra is. És ezzel, amint azt már megbeszéltük, saját meglepetésére visszahatott minden vágyak célpontjára, vagyis csodás adottságain át saját magára is. Akinek az én bármennyire is palánta-létem adta meg az alkalmat meg az ürügyet ahhoz, hogy a ki tudja majd még hová vezető boszorkánypályára lépjen.

Viszont és az elmondottakkal éles ellentétben, tehát homlokegyenest másrészt: mindezek a nők temperamentumomnak, az idegeimbe rögződött képeknek, ha tetszik, a visszájára fordított vetítésnek a produktumai, tompulni valahogy csak nem hajlandó érzékenységemnek a negatívjai. Éppen ezért gondolom, miért is ne akadhatna valahol egy olyan író, aki szolgai hűséggel lejegyezhetné hőse életét, azon belül lepergethetné szerelmi kalandjainak az egymásutánját, ha tetszik, pontosan ugyanazon formák, külsőségek, mozdulatok, hatások, történések, érzelmek és érzékiségek nyújtásával, és ezáltal - itt a gyönyörű bukfenc - esetleg közel sem azt a benyomást kelthetné, hogy unos-untalan csak ismétli magát, hanem hogy ő az, aki valóban a tehetségéből, vagy ha nem onnan, hát legalábbis a sejtnedveiből kisarjadó eredetit alkot, lévén a mesterséges meg a mesterkélt újdonság sosem olyannyira hatásos, mint az emfatikus és ezért talán magával ragadó ismétlés. (Valakinek egyszer már össze kéne hoznia egy ihletett értekezést az ismétlésről, úgy is, mint az esztétikai gyönyörkeltés talán legrafináltabb eszközéről. Nem, közel sem csakis igazi otthonában, a zenében. Bár másutt, de ott is a megfelelő témakörben, helyen és időben, és csakis a legmesszebbmenő, áhítatos tapintat alkalmazásával. Na meg a legmesszebbmenőkig is terjedő határok végső pontjainak a szigorú kijelölésével.)

* * *

Ha tehát, mostanra már megválaszolatlan kérdésekkel siratva a múltat, imígyen levettük fáradt szemünket a látcső másik, túlsó oldaláról, a múltba nézően vágyakozó, javíthatatlan vén kamasznak az adott valóságból jócskán kizökkent idejébe, még egyben lévő, nem, még nem összetört kaleidoszkópjába, hadd érintsünk tapintatosan egy rázós témát, mielőtt komolyabban elszégyellném magam. Én ugyanis egyesek szerint ügybuzgó, bár sűrűn botladozó tanítványa lehetnék annak az úttörőcsoportnak, amelyet az amerikai irodalomban a Felajzott avagy Kanos Öregemberek gyülekezetének lehet és helyenként szokás is nevezni. Ez a hibrid társaság honnan máshonnan, mint az ötvenes évekből rajzott ki, abból a történelmi pacából, amelyet többnyire ők maguk is úgy jellemeztek, mint az Eisenhower-állóvíz-korszak, az atomlégó-pincék meg a hulahopp-karikák időszaka. A vezéralakok, Philip Roth, John Updike vagy Harold Brodkey mintha rugóra járnának, pattantak ki az utolsó, mozdulatlannak is lehordott évtized szürke alapon szürke hátteréből. A csoport tagjainak közös ismertetőjele, hogy közel sem csak 'hőseik', de ők maguk is haj-de-nagyon kanos öregemberek, saját szexualitásukkal kéjesen vagy vergődve, néha még őrjöngve is megharcolók, közben csámcsogva disznólkodók már zsenge ifjúkorukban is, hacsak nem nyomban születésüktől vagy talán már az anyaméhtől fogva. Azóta az állandó jelleggel felajzott koravének ábrázolása, főleg a fentebb említettek epigonjainak a kezeiben, lényegében két alaptípusra redukálható: az egyikhez azok tartoznak, akik ugyancsak szeretnének vágyakozásuk netovábbjával, az immár többé nem odázhatóan leteperendő hölgyükkel eljutni az ágyba, a kanapéra vagy a kocsi hátsó ülésére, ha más nincs, hát akkor a homokba, a hóba vagy az erdei avarra. Nem ritka esetben még a várakozásra képtelenül beledögönyözni a magát ráadásul nyíltan kérető férfikeservet a gondosan és sok vendég részére megterített, egyébként gyanútlan és virágvázás ebédlőasztalba meg azon a májpástétom-tálba is. Dáridó pâté de gras módra! Vagy-avagy az utóbbi 20-30 év filmjeinek receptjét követve igyekeznek nekiesni és éppen hogy csak kicsit megemelve mint egy szuperlepkét a falra rögzíteni, oda felszegezni, állva, csak úgy a kankirályokhoz ma aztán már sokszorosan méltatlan, komolytalan cicázás nélkül zutty bele neki, irgalmatlanul elintézni, megsuhintani, belepasszírozni abba a nyamvadt falba, a hétszentségit neki, odakenni oly igen készségesen ájuldozó, egyetlen érintésre legott féktelen lángra lobbanó, combjait mint pillangó a szárnyát kitáró pillanatnyi szerelmi tárgyukat. Ez azonban valahogy nem igazándiból sikerül nekik, valami apróság valahogy nem stimmel, soha nem stimmel, ezért tehát a szexéhes pofák fizikailag kielégületlenekké talán nem, de egyébként annál inkább szerencsétlenekké válnak. A másik típus is - mit tesz a véletlen vagy inkább a korszellem -, mintha lekopírozta volna, pontosan ugyanezt akarja, csak talán a falrakenési akció lenne még fékevesztettebb, ihletettebb és ha lehet, akrobatikusabb: egy gyors emelő mozdulat fölfelé, egy, egyetlenegy, viszont a poklok kapuját is berobbantó kan-düh irányította döfés befelé; a falat helyettesítheti a bárban a sikamlós kiszolgálópult vagy a lám csak már előre is készségesen zötyögő-zötyögtető mosogatógépnek a hívogató teteje; adott esetben kiegészítheti egy elodázhatatlanul sürgőssé váló felláció - ha-ha, miért is ne egy búcsú-felláció - a zsúfolt vendéglő megterített asztala alatt. Fentebb említett, nyomorult társával szemben viszont neki igenis, így is pillanatnyilag kedvez a harci szerencse, tehát eléri, mi több, a menükártyán aligha szereplő előétel nyújtásával messze túlteljesíti nemtelen nemi céljait, a nő ájuldozik, a kezeléstől halálbiztosan tócsává olvad, ámde ennek ellenére - vagy, mit tesz újfent a sors, éppen ezért - így válik ő is furcsa módon - hát ez itt, ez lenne minden, ez itten? - kielégületlenné és ezért ugyancsak szerencsétlenné. Aki kiürülve, kétségbeesetten ül szemben a most éppen fölkenetlenül maradt, némileg roggyant küllemű, ámde részvétlenül érdektelen falrészlettel, amelynek rozsdavörös felülete megvetően, sőt fitymálva mered vissza rá. Közben kényszeresen Freud tanítására gondol a szerelemről, amely szerint az nem más, mint - alaptalan túlértékelés. Vagyis hogy ha szerelmed tárgyát olyannak látnád, mint amilyen az valóban, akkor nem lennél képes őt szeretni. (Ezt nevezik a dolgok klinikai szemrevételezésének?) Freud mindössze csak egy jelentéktelen kis apróságot felejtett el megmagyarázni, vagyis azt, hogy milyen az én szerelmem, milyen egy nő - valóban? Bizony mondom néktek, semmiről sem tudjuk mi kevésbé, hogy milyen az - úgy igazában, valóban, mint egy nőről. (Legfeljebb egy másikról, alkalmi társáról.) De tényleg: egy ilyen végtelenül komoly, precízségre törekvő ember, a század nagy tudósa honnan kaparta elő és mégiscsak mi a csodát ért azalatt, hogy: 'valóban'? Mi van, teszem azt, csak úgy hirtelenjében, az összetett személyiségekkel - az emberek többségével -, vagy akár csak azokkal, akik rossz - vagy néha jó - tapasztalataikból tanulva képesek így-úgy-valahogy, mit bánom én, legalább bizonyos szempontokból változni? És honnan lehet tudni, hogy amikor imádattal nézek rá a sok közül, akkor ő éppen nem a legvalóbban 'valódi'? Az örök női? Das ewige weibliche? Vagy az már réges-régen passzé? Vajon nem függ-e mindez az én szememtől is, amúgy jó Heisenberg-módra? Na mindegy. Úgy is mondhatnám: 'valóban' mindegy...

Általában az utóbbi változatból, a mániákus szuper-aktívként ünnepelt és/majd annál reménytelenebbül összetörtről, az egykor diadalmaskodónak a meggyászolandó maradványairól, a győztes nyomorultról - vagy a nyomorult győztesről? -, a szuper-aktív, ámde holnapra mégis impotenssé lerobbantból sikerült időnként valakinek egy-egy olvasásra is érdemes alak sztoriját úgy-ahogy kipréselnie. Egyetlenegy vonás azonban még a végkifejlet után is közös megszállott mindahányukban: messzemenően, sőt vérig sebzetten és úgy felháborodottan, mindennek a nevében, ami számukra valaha is fontos volt, egész lelkükkel, életükkel nem értenek-értettek-érthetnek egyet Lord Chesterfield hírhedt provokáló mondásával, szerintük - és nem csak szerintük - végtelen ostoba és letagadhatatlanul angol módra summás ítéletével a szexnek mint olyannak egészében el- és megvetendő voltáról. Amelynek értelmében magányában, ahol senki nem is láthatta, a cseppet sem vigyorgó, sőt halálosan komoly, végletesen humortalan, kétségbeejtően hivatásos arisztokrata, gondolom nem a saját tapasztalataiból szűrve le - vagy ha igen, akkor azok eszméletlenül szegényes volta miatt annál inkább sajnálatra méltóan szögezte le ellentmondást nem tűrő magabiztossággal: Mit hőbörögnek annyit arról a csodálatos, varázslatos, semmihez sem hasonlítható szexről? Hiszen a kéj - jó esetben is aligha tartósabb, mint egy röpke pillanat; a testhelyzet - bizarr módon nevetséges; na és a költségek - arcpirítóan szégyenteljesek!

A Kanos Öregek előtt persze hogy föl kellett merüljön: a szexet tenni meg az irodalom egyik metaforájává bizony fortélyos, bőséges ravaszságot és taktikai érettséget igénylő harci feladat; olyasmiket követel meg, mint nem másutt, de éppen a kínosan fizikaiban, a lehető legfizikaibban lelni rá az anyagtól függetlennek, a szelleminek, mondjuk ki bátran, igenis a transzcendentálisnak a hordozó közegére. Brodkey az Innocence-ben vagy Norman Mailer a Time of her Time-ban (vajh miért is nem fordították le ezeket magyarra?) felfedeztek egy mini-műfajt, vagy lehet, hogy inkább ráhibáztak arra, aztán már úgyis benne lévén túlságosan is belejöttek? -, az orgazmus-irodalomra, amelyben a sztori és az, amit az hivatott leírni, egyként, párosultan gördül-pereg előre úgy, hogy az ájulás küszöbére taszított, majd az azon is átlendített nőt meg az immár nem is szekunderként, érdektelen megfigyelőként magával ragadott olvasót egyszerre viszi el egy agyonelemezve megmászott tetőpontra, amelyen azután a tűzijátékos robbanás egyidejűleg lesz par excellence irodalmi meg életből ellopottan szexbeli is. (Nem ajánlom e könyveket könyvtárból kivenni, még kevésbé széljegyzetekkel ellátni. Az onanizálás egyidejű egyéni vagy csoportos praktizálása nem irodalmi eredetű produktum, de annál inkább és teljes mértékben szükséges, hogy az olvasók igényétől vagy esztétikai megítélésétől függjön.)

Mindezek után gondolom aligha meglepő, ha a Kanos Öregek gátlástalanul szabadosan és vérlázítóan szókimondóan írtak, egyesek közülük ebből még sportot is űztek úgy, hogy az éppen elkövetett műhöz szervesen nem szükségszerűen kapcsolódó disznólkodásban, verbális fajtalankodásban élték ki magukat. Mailernél ez a kezdetekben még csak valahogy így hangzott: Még, még, még, igen! Igen!!!!!!!!!! Még... úgy, úgy... Most egy kicsit feljebb... Meg kell neki bocsátani, mert később verejtékes munkával sikerült az elfúló hörgésekbe na nem sokkal, de némileg azért több változatosságot belevinnie. Az idő múltával ezt vagy azt a nő mind gyakrabban és gyorsabban, na meg hangosabban és sürgetőbben variálta, de mindez a lényeget illetően alighanem így lerövidítve is nyújt valamilyen, talán nem is túlságosan hézagos elképzelést. Az erotika adagolása közben vélhetően tekintetbe vették kiéhezett olvasóik legalábbis nagy részének az ilyenfajta igényre kihegyezettségét is. Ez persze már a megíráskor is könnyen előre látható reakciónak volt tekinthető, a tömeg-pornográfia sebesen beköszöntő korában, méghozzá a legkevésbé sem csakis a közelmúlt általában önmegtartóztató önkifejezésére, de nagy általánosságban ennél jóval többre is. (Ami persze másrészt elképesztően kevesebb.) Mondjuk úgy egészében az itteni meg főleg az angliai 19. századra, alighanem a világtörténelem legszemérmesebb időszakára, amikor - a titokban persze sivalkodóan fajtalankodva disznólkodó, de a napfény vakításában ártatlanul szemlesütő normákhoz híven alkalmazkodva - viktoriánus recept szerint még a túlságosan hívogatónak ítélt asztal- vagy zongoralábakra is vastag kötött harisnyát húztak, persze bizonyos új jelenségekre tekintettel még véletlenül sem kéket -, hogy azok az emberből az állatot kihozó izék ne álljanak ott csak úgy mezítelenül! Még akkor sem, amikor történetesen senki nem láthatja csábosságukat. Vagy mindezt másképp fejezve ki: Tempora mutantur et nos mutamur in illis - Változnak az idők, és azokban, azokkal együtt változunk mi magunk is.

Most aztán már régen elmúlt az ideje annak, amivel stílszerűen még a léhaságok kezdetének a kezdetén kellett volna fohászkodni: Et ne nos inducas in tentationem. És ne vigy minket a kísértésbe. Ezt a lélekmentő gyakorlatot éppen a kísértésben vergődés közepette elmulasztva pánikszerű gyorsasággal kell elhagyni e mind veszélyesebben fortyogó vizeket és visszatérni az én hosszabbnál is hosszabb távú regényírási tevékenységemmel végrehajtott, tántoríthatatlan szerelem-konzerváló szívóskodásomhoz. Ahhoz, amelyet immár x+30 éve végzek, méghozzá úgy, hogy fölöttébb impozánsan, sőt teljes szélességre tárt szárnyakkal, mint az áldozatukat hajkurászó, azokra lecsapni kész ragadozó madarak, lassú, köröző mozgással térjek vissza a tett, akarom mondani, az én történetem eredeti színhelyére, és mindig ugyanazt - ó nem, egyáltalán nem ugyanazt, mindig mást látok, vagyis hogy még pontosabban - és ez nekem nagyon, de nagyon fontos - mindig mást látok abban, ami pedig nem változik. Mármint hogy a múltban. Mármint továbbá azokban a részletekben, amelyek még oly igen változékony szerénységem számára is konstánsak. Vagy majdnem ugyanez, de éppen hogy csak némileg másképp kifejezve: a realitás maga, az persze hogy változik. Sőt, a realitás - maga a változás. Tempora mutantur... Emberi átalakulások, amelyeket a legkevésbé sem csak következetesség vagy jellemhibák, természeti vagy azzal felérő politikai katasztrófák, játékos, sőt bohókás hajlamú szellemek vagy az idő korróziós hatása idéz elő, de emberi szándék, akarat is és ezeknek az időleges, múló sebezhetősége. Sőt isteni cselekvési kényszer - vagy ha tetszik, a lélek szigorú belső logikájának az elkerülhetetlen kiteljesedése. Akár úgy, mint a kauzalitás érvényesülése. Átalakulások, amelyeket örökre rögződött, extrém alakjaikban ábrázolt, égig érő, már úgy értem, az égieket is igen aktív, mondhatnám mitikus voltuktól könnyedén megfosztott, nagyon is hétköznapi formáikban sokat és változatosan disznólkodó, szakadatlanul paráználkodó szereplőkként bevonó, őstípusokat teremtő Metamorphosesében Ovidius.

Újra a Petőfi Körben

Visszatérek tehát meghatározott tevékenységemhez, ahhoz, amelyet a szokott periodicitással hol papíron (értsd: ma már csakis komputeren), hol csupán a sajnos ki-kihagyó, leblokkoló, de noszogatásra még mindig olykor nekirugaszkodó agyamban folytattam. Ezzel, bizony ezzel a tevékenységgel a felejtés folyamatának kétségkívül én magam álltam az útjába. Ezért azután aligha tekinthető csodának, hogy az írás időnkénti hiperintenzitásával feltöltve néha az éjszaka közepén villámcsapás-szerű világosságra riadtam, amely a napokban megtörtént esetben az immár harmincéves, de kívánságra felidézve változatlanul megjelenő, egyszer s mindenkorra megfestett, eddig azt hittem, minden részletében befejezett képet szórt be szűrt reflektorfényével, chiaroscurónak még csak teret sem hagyva, de enélkül is elképesztő realitás-érzést keltve az ügybuzgó vagy a mi-lett-volna-ha-akkor fonalát szövögető évtizedek, na meg a sokezer kilométeres vándorút mind hosszabbnak tűnő távolságából.

Az éji látomáson ugyanott és most már mindörökre, pókhálóba font mozdulatlanságban kijelölt helyünkön ültünk a planéták közötti térben, vagyis a Petőfi Körben, mint akkor, június 27-én, mi, a hajdanvolt emberekről készített, megszólalásig élethűre sikeredett panoptikumi viaszfigurák. Csakhogy ezúttal, mutatis mutandis, most már nem a meghitt, intim kettesben, Évi meg én, körülöttünk az önmagában vaskosan érdektelen, csakis a számunkra, a páros cselekményhez háttérként szolgáló statisztériával. Amint azt már megbeszéltük, a csellengő operai kórusok idő- meg helykitöltő lézengésével, beintésre felhangzó kacajával, elszörnyedésével, csivitelésével. Most viszont? Most előbukkantak a későbbiek fényében harmadrendű mellékszereplőkként fel nem fogható, a színpadi függöny elé nicsak milyen újonnan szerzett és máris kikent-kifent biztonsággal, öntudatosan kilépő és magukat végre, a mellőzöttség hosszú időszaka után az új közönség előtt és ünneplése hallatán derékban kecsesen előre-, illetve hátratett alsókarokkal szépen meghajló mellékszereplők is. Ezúttal láttam először tisztán, tudtam tévedhetetlenül az eddig jóságosan eltitkoltat. A képnek a reneszánsztól kapott harmadik dimenzióján is túli, feltételezhető, tehát potenciálisan meglévő és ezért ad absurdum igenis reális maxi-mélységén kívül eső részeit. Ott kellett azok legyenek akkor is, csak akkor még a be nem idegzett, nem rájuk, hanem nagyon is másra kalibrált szem nem volt idegenszerűségük meglátásához szoktatva? Hiszen ugyebár... a változatosság kedvéért nézzük most újra, az ösztönös védekezéstől megszabadított, tehát végül is friss szemekkel azt az ősképet.

Amíg Évi azon a végtelen estén meg éjszakán át mint egy celebeszi gumihölgy derékban-nyakban magát kifordítva le se vette rólam bekebelező szemeit, az egész idő alatt ott ült mellette, közvetlenül mellette - nem, a legkevésbé sem egy véletlenül odasodródott, éppen odatottyant figura, de igenis - a saját, a hites, a törvényes férje! És Zoltán mellett persze hogy ott húzta meg magát látszólagos jelentéktelenségében a ritka rendeltetésű ménage-à-trois harmadik tagja - Vali, Évi anyja! (Ugye így, hogy mondom, mindjárt könnyebb is észrevenni őket? Még ebben a zsúfolt teremben is.) Az a két figura, aki mindeddig az emberfejek erdejétől takarva maradt, vagy, ami még ennél is egyszerűbb, ha láttam is valakit-valakiket, illetve valakiknek az érdektelen, rendszerint ellenszenves tarkóit (létezik valahol is egy rokonszenves tarkó - persze a sajátos igényeit kielégítendő KGB-s szemének a kivételével -, már úgy értem, a férfi-változatból?), vajon miért törődtem volna pont velük, hiszen a fej-káposztákkal dugig kirakott, sűrűn beültetett térben bármi ilyesmire semmiféle okom sem lett volna. Azért nem, mert akkor, a teremtés pillanataiban, még arról sem volt fogalmam sem, hogy Évi - férjnél van! Vagy férjnél volt! Vagy lehetett! Már miért is lett volna? Hiszen rajtunk kívül azon az éjen, az ártatlanság bámulatra méltó, végtelenül egyszerűre egyszerűsítő korában számomra más nem is létezett, nemhogy számított, hiszen valamiféle, ki tudja, mit jelképező más már puszta létével is képes lehetett volna mindent, elsősorban magát azt az elszántan diadalra törő éjszakát, majd mindazt, ami abból származott, ami onnan merítve erőt kelt új életre, örökre összezagyválni.

Hogyan, miért is gondoltam volna: a bilincsbe verő, szabad akaratomat kisajátító szemek igéző tulajdonosa a legkevésbé sem kötetlen, aligha szeplőtelen, még annál is kevésbé szabad hajadonként folytat sokoldalúan intenzív, belterjes viszonyt szemeimmel! Nemcsak viszonyt, de vív nagy tétekre, vérre, életre-halálra menő párbajt! Olyant bizony, amelyben sebet üthet és sebet kaphat. Fájót, veszélyeset, ha egyáltalán, nehezen, de még úgy se nyom nélkül gyógyulót. Hogyan is gondolhattam volna, hogy főleg ilyen minőségében áldott elragadóm már közel sem mint szabadúszó csábít oly csábítón engem önmaga elcsábítására? Ezt a banális részlet-izét csakis valamikor később, nem tudom biztosan, de fel kell tételezzem, másnap kellett megtudjam, alighanem amikor Évi első és egyben oly sok mindent meghatározó együttlétünk vége felé, az elválásnak neki-nekirugaszkodva közölte: most pedig, akármilyen elviselhetetlenül szörnyű is, de eljött az ideje annak, hogy hazamenjen. Haza - döbbent belém az oly sokszor hallott, de most mégis bármiféle gyakorlati értelmet nélkülöző szó. És ha egyáltalán képes lettem volna felfogni a jelentését, akkor meg: hol lenne, hol lehetne az a haza? Hát nem ott van neki a haza, ahol én vagyok? És ha eddig persze hogy nem is ott volt, most meg, a történtek után mitől lett hirtelen valahol máshol? Ezzel a 'hazamenéssel' csak nem azt akarná mondani, hogy ma éjjel, miután annyi nélkülözés, szenvedés meg keresés után végre egymásra találtunk, erről szóló nézeteinket vallomások formájában ki is cseréltük, nem nálam, nem velem tér nyugovóra? De hát ha nem, akkor kivel és hol? Meg is kérdeztem vajon? Vagy idéztem a kérdés immár mindörökre felkent szakértőjét, József Attilát? Aligha. Csak nyomorult dramaturgiai érzékem rúgott azon nyomban bokán, közölve: figyeld, pajtás, a 'hazatérés' motívumát, mert az sajnos éppen most hurcolkodott be a ti kis mesétekbe. Én viszont bármi ilyesmit ingerülten hessegetve el, ehelyett alighanem erőltetettnek hatóan objektív hangnemben érdeklődtem, hogy tulajdonképpen hol is lenne az a hová, melyik út vezetne abba a hovába, ahová ő most valamilyen érthetetlennek tűnő okból kifolyóan menni akarna? Tőlem elmenni? Mert hogy én azt hiszem, ebből az egészből akkor egyetlen kukkot sem értettem. Hiszen még csupán egy pillanattal azelőtt, hogy azt a szót kimondta volna, a világ kizárólag a mi kettőnk pazar, csillogó, festett lovacskákkal, nem-pattogó ostorokkal, olajfestékkel kipingált hintókkal, kúszóhelyekkel, forgó herkentyűkkel, kis mű-autócskákkal tele ringlispílje volt. Hogy-hogy hová? - meredt rám üres szemekkel legfrissebbsége szent állapotában szerelmem, kibeszélve saját megszokott, lám csak, beidegzett helyzetéből és persze hogy a legkevésbé sem az én tökéletes tájékozatlanságomból indulva ki. Sőt azt nem hogy meg sem értette, de drámai jellegét föl sem tételezte. Mert hát hová menne végül is a magafajta ember máshová, mint haza a férjéhez? Mindez minden valószínűség szerint valahogy így kellett legyen, és mégis...

Igen, most már persze hogy erre is emlékszem, még valamikor a kezdetek legkezdetén Évi egyszer, már nem tudom, milyen apropóból említette is nekem - miért ne tette volna, hiszen számára ebben a közlésben nem volt semmi szokatlan -, hogy a Petőfi Körbe ő férjével és anyjával együtt ment. Illetve jött. Csak úgy, hangsúlytalanul. Ipso facto. Én meg, igen, most már tisztán látom magam előtt: megdöbbenve regisztráltam, hogy az a leányzó, akivel éppen csak hogy néhány elhanyagolható életre szóló és azt mindennel, csak nem elfogulatlan szeméremmel betöltő szerelmet vallottunk egymásnak úgy, hogy e vallomásokat nem győztük egymással újra meg újra, hallgatva is mind bőbeszédűbben ismételni meg megerősíteni és szorgalmasan pecsételgetni, miközben felfaltuk egymást szemeinkkel - az ott nem egy egész életével csakis rám váró sors-ajándék, hanem egy nem érintendő, nem ízlelendő, mert tiltott gyümölcs, mivelhogy férjezett, mert már elkelt, bekötött fejű, vagyis hát mert - asszony! Akkoriban Évikével kapcsolatosan kialakulóban lévő idióta szokásom szerint viszont meglepődésemnek látható-hallható módon nem adtam semmiféle kifejezést; nem reagáltam a pillanatnyi hangulatomhoz illő bamba arckifejezés kíséretében, mondván például: Jé, ne is mondd. Micsoda pompásan időzített, formás kis meglepetés! Az ember csak elbámul azon, hogy a véletlen miket is tud szétválasztani meg összehozni. Furcsaságokat is, meg érdekességeket is. Mert azért ez ugye igazán több, mint furcsa meg érdekes! Te, akit én pillanatokon belül újra megölellek, mert arra már alig tudsz és még kevésbé akarsz várni, te csakugyan férjnél lennél? Ki hinné? És mondd: hány gyermeketek van? Édesek a kicsikék? Mely igen nagyon szeretném őket látni! Biztosan van nálad fénykép is róluk? Megmutatnád? Vagy ugyanaz, csak némileg pajzánabb változatban: Tényleg? És kit is tisztelhetnék kedves férj-uradban? Remélem, hogy másról ne is beszéljek, szándékodban áll engem alkalomadtán bemutatni neki, nemde? Hiszen mi, akik ha elszántan törekednénk rá, akkor sem tehetnénk másképp, mindent, de mindent tisztán akarunk tenni... Hogy azt inkább majd csak később? Miért, a sorrend valóban előre meghatározandó módon fontos lenne? Jó, legyen, ahogy gondolod. Mellesleg, ami a pillanatnyi, az itt, a kettőnk között, illetve ugyebár már nem is tudom hányunk között kialakult, egyre érdekfeszítőbb helyzetet illeti: vajon mi lehet férjed-uradnak a véleménye a punaluáról? Igen, igen, persze hogy jól hallottad. Remélem, nincsenek neki előre gyártott, beidegzett előítéletei? Ó nem, attól tartok, félreértesz; én nem csak úgy elvontan, nem pusztán elvi érdeklődésből teszem fel a kérdést, de nagyon is konkrétan, esetleges jövőbeli miheztartás végett. Nem tudom, talán valamilyen kivezető utat keresve? Igen, olyan konkrétan, ahogyan azt csak kérdezni lehet. (Más bornírt ötlet pillanatnyilag nem jut eszembe. Vagy ha igen, azt a rosszhiszeműséggel vádoltatás elkerülése érdekében nemigen merem ide leírni.)

A mindössze csak a hátamon cipelt batyumat hatalmas szikladarabokkal elnehezítő, de egyébként csupán úgy odavetett, hangsúlytalan közléssel ezúttal már a valódi, Petőfi köri körképben vajh mihez kezdhettem? Mi máshoz, mint hogy éppen a kezdetek hisztériás robogásában a meglátásnak, illetve a megmutatásnak akkortájt számomra oly igen megfelelő módon, tehát villámgyorsan meg is feledkeztem róla. A biztonság kedvéért úgy, hogy defenzív mesterműként én magam ástam azt el, elhagyatott helyre, jó mélyre. Ezt tettem, mert muszáj volt, mert akkor és ott annak a pofának, aki én úgyszólván minden átmenet nélkül lettem, ha megfeszült sem állt módjában mást tennie. Megmaradtam eszelős-makacsul ott, ahol nekem utolérhetetlenül jó volt: a minden ember közül csakis az én számomra eredeti, pusztán a nekem rendeltetett, a lehető legtesthezállóbban rám szabott, tehát a számomra igazi realitásnál. Egy mindjárt a kezdetekben gyorsan kialakuló, majd gyémántcsatokkal összetartott monomániánál. Első alkalmaként annak a hosszú-hosszú folyamatnak, amelyben én a lelkemnek nem tetsző, az ízlésemmel össze nem egyeztethető, a bántó dolgokat mint gyúrható-formálható nyersanyagot vagy alkotó módon, némileg aggódó túlzással mondhatnám: művészien átdolgoztam, vagy nemes egyszerűséggel lefitymáltam, sőt ha netalántán ez sem lett volna elég, még gondosan porrá is zúztam az e célra kölcsönzött gyógyszertári, kék keretű porcelán mozsárban a csillogóan fehér mozsártörő szorgos közreműködésével, hogy azután abból a port, amikor senki nem figyelt oda, nosza szórhassam is már ki az ablakon, bele a minderre oda se figyelő, rá se rántó, jó kedvében csak úgy magának fütyürésző szélbe. Vagyis hogy porrá zúzottá alakítottam át újonnan nyert és ekkor még korlátlan, csodálatos módon egy ideig működni is képes nullifikáló hatalmammal.

Hogy miért tettem ezt? Hát az ilyenfajta tudakozódás meg milyen messzemenő értetlenségről tanúskodik? Mi másért, minthogy akkor még nem tudtam elképzelni azt, ami Évi és Zoltán között van. Kell legyen. Lehet. Már úgy értem, a házasság amúgy elvontan kétségkívül érdekfeszítő és tanulmányozandó intézményének az elasztikusan tágítható keretein belül. Vagy kívül. Na és ami abból a Petőfi Körben történtekkel azért valahogy csak összefér. Illetve azokkal a legkevésbé sem fér össze. Azt egész lényemmel értettem meg, hogy van, istennek hála itt mellettem van egy minden kétség nélkül tapintható, nem-csalás, nem-ámítás Évi. Ez lenne nemdebár a vitathatatlan realitás. Az archimédesi fix pont. De hogy ez az Évi meg egy Zoltán, akihez ő haza szokott menni? Párosával? Egy ágyban? Vagy ha az így jobban tetszik, el tudtam volna én képzelni mindent - az ellentétes dolgok lévén gyakorlatilag csaknem ugyanazok. Merthogy a sötétbe hasító, vakító fénysugár meg maga a káosz közeli rokonok, mondjuk első unokatestvérek. Már például hatásukban, tehát annyiban, hogy egyiktől sem lehet túl sokat látni.

Így aztán persze hogy nem kérdeztem Évitől semmit, ami itt is, mint az élet nem egészen érthető rendszer szerint kiválasztott más területein, működésbe hozhatta volna nekilóduló fantáziámat. Azt, amelyet alig győztem most is valahogy féken tartani. Nem, köszönöm szépen, én ebből a katyvaszból nem kérek! Vagy legalábbis a továbbiakat illetően majd várok, amíg nem történik valami. Hogy mi? Mit tudom én, mi? Végül miért is ne derülhetne ki, hogy Évi már a közlés előtt, de mindenképpen aközben hallucinált? Tette ezt pedig az őt éppen most ért szerelmi megrázkódtatás hatására. Mindkettőnk számára hihetetlenül intenzív hatására. Végül is ne feledjük: a világ telis-tele van első megközelítésre megmagyarázhatatlannak tűnő dolgokkal. Aztán egyszer csak egyikről-másikról kiderül, hogy igenis megmagyarázható, mindössze csak az volt a baj, hogy a kérdés eredetileg rosszul lett megfogalmazva. Olyannyira rosszul, hogy ha, mondjuk, holnap tennék majd fel helyén nem való kérdéseket állítólagos férjéről, ő elképedt arccal, döbbent tekintettel meredne rám.

Es ha mindez nem lenne elég, akkor mi másért nullifikáltam Zoltánt? Mi másért, mint azért, mert ha nem így teszek, akkor azt a fajta csodaszerelmet, amelyben én akkor leledzettem, a ki nem mondott, tehát végig sem gondolt szuppozíciókat felrúgó, kimagyarázhatatlanul ízetlen felfedezés a legdrasztikusabb módon is átformálhatta volna. Elviselhetetlenül mássá tehette volna. (Igaz, tette azt úgy is, csak később. Jóval később.) Márpedig akkor ezt én, Trisztánnak, Abélard-nak, Rómeónak az egyenes ági leszármazottja ily jellegű mibenlétemnek a tudatában egyszerűen nem engedhettem meg magamnak. Hogy is mondta a Kant-tanítvány Fichte a neki szemrehányást tévő diákhallgatóknak a berlini egyetemen? "Umso schlimmer für die Tatsache!" Mármint hogy amit én, az emberiség szellemi fejlődésének a csúcsán ülő filozófiaprofesszor itt, az agyamat koordináták szerint feltérképezve tanítok nektek, az a ti most nyeglén hozzámvágott véleményetek szerint nem felelne meg - a minek? Méghogy a tényeknek? Tudjátok mit? "Hát akkor annál rosszabb - a tényekre nézve!" Pokolra, annak is a mélységesen mély fenekére a ti sápadt, manipulálhatatlan tényeitekkel, ha puszta létükkel is zavarják a meglehet nem éppen belőlük kiépített, ámde szent meggyőződésem szerint remekbe szabott konstrukciókat!

Tessék már olyan kedves lenni és velem együtt, vagy bánom is én, nélkülem kísérelni meg gondolkodni rajta: mihez kezdhettem én akkor azzal a falrengető információval, hogy egy még mindig fiktív alak, aki a tévedések legújabb vígjátékában Évike férjeként materializálódott, mindvégig ott ült, időnként nyilván el is bóbiskolt a saját, persze hogy megszokottan saját és már ezért is oly igen magától értetődően mellette ülő meg élő meg alvó meg őt átejtő felesége mellett? Hiszen hogyan, milyen beteg logikával lehetett volna elképzelhető az az abszurd idea, hogy Zoltán vagy az ő helyében ott ülő bárki más azt a test-tekerő hátrafordulást közvetlenül maga mellett bagatell kilenc órán át még csak észre se vette volna? Tételezzük fel, már ha mégsem lenne teljesen vak, így azután olykor-olykor mégiscsak észrevette, akkor valami olyasmit gondolt volna, hogy hát édes istenem, a nejem, az, aki itt ül-üldögél mellettem, mi mást, mint nemdebár az egyik hangszórót nézi a háta mögött oly önfeledten. Vagy talán a faliórát? Vagy, mit lehessen tudni, esetleg egy krónikus álmatlanságban szenvedő, éppen arra járó, az itt hallottaktól megbolydultan, gondolataiban elmélyülten bóklászó kerti törpével létesített szemkontaktust? Nem, a legkevésbé sem szükségszerűen egy kommunista törpével, az alacsony meg még alacsonyabb, éppenhogy csak nem elenyésző lukácsisták fajtájából, de mondjuk egy társutassal. A feleségem meg, akit oly sok minden érdekel, talán éppen nem másra, mint szimpatizáns lényére való tekintettel szimpatizál vele.

Lehetséges lenne - már amennyire azt én két jó szememre hagyatkozva képes voltam, a látottak, illetve éppen hogy a nem-látottak fényében meg tudtam ítélni -, hogy ők ketten nemigen szóltak-szólhattak egymáshoz, egy ilyen felkavaró, egyszer-az-életben ránk zuhanó boszorkányhegyi éjszakán? Még egy fegyelmezettségüket vagy bánom is én, érdektelenségüket félresöprő, spontánul kicsorduló 'hűhá'-ra se futotta egyiküktől sem? Azt se mondták: a zangyalát nekije? Vagy hogy: na, ez most aztán jól megaszonta! De meg ám! Hiszen ha valamelyikük is a másiknak oda nyilatkozott volna, akkor én nyomban észrevehettem volna, hogy a szempár tulajdonosa nincsen egyedül, sőt egy olyan férfiúval van, azzal osztja meg benyomásait, akinek a legfontosabb, minden mástól megkülönböztető ismérve az, hogy - nem én vagyok.

Mindez ugyan érdekes lehet, viszont nem változtat a tényen: Évi nem beszélt - már persze rajtam, szememen kívül - senkivel. Vagy kilenc órán át. Legalábbis nem úgy, hogy azt én, a mind feldobottabban figyelő, az árgus-szemű észrevehettem volna. Akkor, amikor házastársával együtt számukra is minden, amiben csak valaha hittek, amiben benne éltek, amit másoknak mint az élet kemény próbáját kiállt igazságot adtak tovább, az mind-mind kérdésessé vált; amikor az eddig elfogadottak hatalmas részéről - legalább a fél életükről! - nemcsak felrémlett bennük, de a számtalan részletlelepleződés után most aztán sokoldalúan és megcáfolhatatlanul be is bizonyítódott: hazug, hamis, sőt vérlázító gonoszságokra épül! Méghozzá többé már nem suttogva, de hangszórók tömegén át világgá kiáltva! Ha egyáltalán nem reagáltak szavakkal, kirobbanó érzelmekkel a történésekre, például Losonczi elcsukló hangú vallomására saját szerepéről Bartók zenéjének a betiltása kapcsán, amikor ugyan óráknak tűnő, de a sírástól környékezett pillanatokig meg sem tudott szólalni, miközben a tömeg csendje maga vált a dermesztő rémületté; na meg annyi sok másra, ott elhangzott tömény borzalomra sem, akkor, kérdem én teljes joggal, akkor végül is miért jöttek egyáltalán el oda? Már elnézést kérek, de hogy a fészkes fenébe kerültek ők oda koncert-hármasukban ebbe a lázkiütéses gyülekezetbe? Jó, rendben van, ők nyilván nem voltak forradalmárok, tételezzük fel, hogy ők csak valamilyen fajta zavaros, színtelen-szagtalan fél vagy negyed reformokat, amolyan kontúrpepecseléseket akartak volna - de hát egyszer már ott lévén, oda mégiscsak saját akaratukból elérkezvén, nem hallottak a fülükkel? A tömény gyalázatot visszaadó, letagadhatatlan, többé már meg nem cáfolható bűntömeg, a szadista őrjöngések valóságos áradata, az ideológiai álruhába öltöztetett, barbár vérengzések, az ország és benne egy nép teljes tönkretevésére irányuló tevékenység letaglózó, megsemmisítő tényei - mindez el sem jutott tunya tudatukig? Akkor hát hová ment? Oda hátra, az ügyeletes kerti törpéhez? De az az ártalmatlan törpe nem csinált semmit, ők viszont különböző pártfunkciókat viselhettek, pártmunkákat végezhettek, legalább pillanatokra bennük is fel kellett merüljön saját, bármilyen körülhatárolt felelősségüknek az általam oly kétségbeejtően jól ismert, mindennél nyomorultabb tudata! Na és ha már ez sem tört bennük össze mindent - mert bizonyára nem tette azt -, akkor, az ég szerelmére, miért nem álltak föl azokról a hát-törő székekről, belátva, hogy tévedtek, hogy nem kellett volna ide eljönniök, mert nem tudták, de most aztán már nincs mese, mert most már tudják, ők nem tartoznak ide; miért nem tették ezt, valamire mégiscsak várva, mondjuk úgy 5-6 óra múltán, még az is lehet, hogy keserű szájízzel; minek a nevében ülték végig a délutánt meg az estét, az egész végtelen éjszakát, úgy ám, egészen a legeslegutolsó pillanatig, kivilágos kivirradtig? Megmozdíthatatlanul szegeződve oda helyükhöz? Éhesen, szomjasan, kialvatlanul, meggyötörten, félig összetörten? Eszméletlenre zsibbadt hátsó részeikkel? Vagy csupán csak úgy lettek volna jelen, mint kóccal kitömött, élettelen bábuk? Az isten szerelmére: végül is mifajta emberekkel hozott engem össze a sors? Zoltánnal, aki haragra gerjedni nem szokott, mert ilyesfajta emocionális túlzásokra ő nem képes? Talán azért sem, mert a 'harag rossz tanácsadó'? Ha viszont ez így lenne, akkor nem joggal merülne fel a kérdés: egy normális hangulati kilengésekre képes ember alighanem még a haragudni képtelen társnál is nehezebben viselhet el valakit, akinek, csakúgy, mint a Kaspi-tengernek, várhatsz rá hajnaltól napestig hiába, egyszerűen nincsen apálya meg dagálya?

Márpedig mindez még semmi, tessék kapaszkodni, mindez még csak a kezdet. Kérem szépen, változtassuk egy kicsit a látószöget. Jó, nem bánom, nem is egy kicsit. Tessék már olyan szíves lenni és megmagyarázni nekem: hogyan merészelhette mindezenközben Évi tenni azt, amit tett, véltem és vélem ma is, nem, ó nem velem, nem is annyira, sőt a legkevésbé sem velem, hanem teljesen leplezetlenül, kihívóan a saját nem-látok-nem-hallok férjével? Még akkor is, ha nyilván a már megszokott módon derék embernek, ámde sajnos némileg lelassúdottnak vagy teszem azt kicsikét álomszuszéknak tartotta? Vagy olyannak, aki az egész napot igénybe vevő elhasználódás, tehát úgy este kilenc-tíz után már semmire sem figyel oda amúgy igazából? Mert hát a napközben alaposan igénybe vett szürkeállományának valamikor csak pihennie is kell?

Egyszer, évek múlva, egy barátnőm - nem, nem volt vele viszonyom - beszélt nekem általa valóban sokra becsült, kétségen kívül szeretett férjéről, aki temperamentumával felbecsülhetetlen problémákat okoz neki. Tudod, úgy kezdi - mondta, valahova a távolba nézve -, azt akarom mondani, na, hogy a szenvedélye valahol szobahőmérsékleten kezdődik és csak ritkán, nagyon ritkán jut el oda, amit némi jóakarattal langyosnak lehetne minősíteni. Mérget mernék venni rá, hogy soha, de soha nem fog úgy igazából begurulni, ilyesminek még csak a közelébe se jut... Vagy amikor az aktusnak állítólag már vége lenne, azt valahogy, bánom is én, bárhogyan, ha másképp nem, de legalább a megnyugtatásomra a hangjával is kísérné, mindegy, tökéletesen mindegy, hogy hogyan, csak emberi fül számára fölfoghatóan, tehát hallhatóan - az talán a dolgokat, ha már megtörténnek, valahogy mégiscsak összhangba hozná... De nem, semmi nem történik és ha a fejemre állok, akkor sem fog... Most már minden kétséget kizáróan tudom... Így kell élni. A kérdés tehát ma így hangzik: lehet így élni?

A szomorkás meséből én ki másra is gondolhattam volna, hiszen végül is igen komolyan próbáltam az összefüggéseket legalább valamennyire megérteni. Ha Évi így bánhatott vele, az, egyebek közt, még ha el is fogadom az azonosítást, milyen vérfagyasztó semmibevevése volt akárkinek, egy éppen akkor éppen ott ülő embernek, aki ez esetben talán nem is annyira mellesleg, történetesen, szegről-végről a férje is volt? Honnan vette a bátorságot, hová dugta jóérzését, hogyan merte, hogy merészelte közvetlenül őmellette, ott félig-meddig mögötte tárni fel magát vakító szépségében, vetkőzni le, velem csodálatosan összehangolt ritmusban meg a hozzágondolt dallammal, a meztelennél is pucérabbra, csakis és kizárólag a leghálásabb publikumnak - nekem? Az éppen itt, éppen most teljes odaadással kiválasztottnak? Csábítani az elcsábítottat a csábításra? Ha nem lett volna a hely zsúfolva székekkel meg az azokon ülő, emberi nehezékekkel, akkor a középre kipenderülve talán egy improvizált kis hastáncot is lejtett volna a kedvemért, vágyaim amúgy más módon is gerjesztése érdekében? Vagy inkább egy kísértő Carmen-Seguidillát, kasztanyettákkal, Lillas Pastillas lebuja helyett mindjárt ott a helyszínen, azon melegében? Na és, igen, ha ennek a sokórás mutatványnak a prezentálása érdekében éppen hogy meglátott Escamillójának a kegyeiért a mi szőke Carmenünk képes volt, így volt képes Don Zoltánnal bánni, sőt elbánni, akkor - érkezett meg váratlan vendégként az előérzet is - vajon miért ne juttathatna a szabadalmazottból, a beváltból hasonlóan ihletett kezelést másnak is, mondjuk például egy idő múlva majd - nekem? Amikor rám kerül a sor? Úgy bele majd az én ostoba, persze hogy mindent tudó, mégis mit sem sejtő képembe, ahogyan azt most Zoltán kapta meg? Töményen ugyan, de ezúttal mégis csupán a legelső, viszonylag még kevéssé ártalmas adagként? Azt tetszik mondani, ha jól hallom, hogy a válasz már magában a kérdésben is logikusan benne foglaltatik? Post hoc, ergo propter hoc? Ó igen, a vevőnek, bocsánat, az olvasónak, főleg a kivételesen figyelő olvasónak alighanem igaza is van, sőt mindkettőnek mindig igaza van. Meg még alighanem nekem is, amikor most, csakis most kezdem amúgy igazából - és rám fölöttébb jellemző módon kétségbeesetten - realizálni: sok, igen sok egyéni kifejezésmódot, modorosságot, olyasmiket, amelyek annak idején első látásra, oly leigázóan gyorsan lopták be magukat a szívembe, ma már nemigen látok többnek, jobbnak, másnak, mint merőben ingerlő, visszataszító szokásoknak. Most, jóval később egészen más színben látom, mint bármikor azelőtt.

Ahogyan mi egymásra találtunk, ahogyan mi egymást elengedni képtelenül kapaszkodtunk egymásba, azt én eddig priméren esztétikai élményként, nagyművészetként éltem át, ilyenként ünnepeltem is magamban. Bármiféle ilyen irányban ható befolyásolási kísérletek nélkül még arra is habozás nélkül hajlandó voltam, hogy a csodát mentendő jelentéktelen kis kellemetlenségként, mint asztalterítőről az elhullajtott morzsát, csak úgy, egy pöccentéssel fricskázzam ki emlékezetemből az oktondi módon pont akkor pont ott ülő Zoltánt, és így akadályozzam meg az egész kép átváltozását taszítóvá, vagy ha ez jobban tetszik, groteszkké. Mindezt pedig saját hatáskörömön belül éppen én tettem, én, a 'mester', aki jó egynéhány tapasztalatlanabb, az igazi beiktatás előtt álló, málészájú tanoncot okítottam, tanítgattam: figyeld, egyetlen percre sem csökkenő éberséggel figyeld, hogyan mutatkozik be új kedvesed, és ezenközben hogyan bánik - ó nem, közel sem csakis veled, de főleg és elsősorban - jelenlegi és remélhetőleg a kellő pillanatban majd kecses ívben átlépendő partnerével - miközben tűkön ül, hogy azon nyomban hozzád repülhessen -, mit mond és főleg mi az, amit nem mond el neki; ad-e bármilyen, akár csak diszkrét jelzést is számára, őt kímélendő a keserű orvosságot kiskanállal táplálva bele; pontosan hogyan, miket mondva és mikor, milyen körülmények közt szakít vagy hogyan, mikor nem szakít még mindig a jelenlegivel, az elődöddel. Akkor, amikor mindezenközben veled már lelkesen, magának, egész lényének a teljes odaadásával igenis levet szűr. Össze. Nem, a legkevésbé sem erjedt mustból. Ha így teszel, kinyílik majd a szemed azokra a rejtett, csakis ilyen gondos megfigyeléssel megállapítható tendenciákra, amelyek a kedves legalábbis viszonylag hosszabb távú, jelentősebb kapcsolataiban a rá jellemző modus vivendit illetően ismétlődően, tehát felismerhető minták szerint nyilvánulnak meg. Ezek alapján aztán meglehetős biztonsággal tapinthatod ki az ez esetben igen nagy mértékben tőle függő, de mégiscsak a saját, jelenleg még szép kilátású jövőd laza körvonalait is. Alighanem megláthatod majd pár hét, pár hónap, esetleg, ha a sors elnéző oda-nem-figyeléséből szokatlanul tartósnak bizonyulsz - amire az isten szerelmére még véletlenül se számíts! -, pár év múlva a saját elkerülhetetlen osztályrészedet, a főiránynak a helyzethez szabott, ahhoz alkalmazott variációjában, némileg módosítottan reprodukálva. Vagyis hogy: amilyen az adjonisten, olyan a fogadjisten. Mondottam ugyebár én ezt már többször is, illetve mondani hallottam, kissé előreszaladva, igaz, ugyancsak más kontextusban - történetesen 1956. október 25-én, délelőtt 11 óra táján. Mennyire elfogultan, még az önmegvetés elemeitől sem teljesen mentesen utálom, ha nemcsak a politikában, de még inkább a szerelemben, abból is az igaziban sötéten látó jóslataim beteljesednek! Olyannyira, hogy egyes esetekre kényszeresen visszagondolva a hajam szála is az égnek áll! Olyan lehetek, mint egy állandó jelleggel kapatos bagoly, aki habozás nélkül tehetné ki válogatott bölcsességeit egy esszékötetben erdei könyvüzletének a kirakatába.

Csak hát a villámfény robbanásától az éjszaka oly könnyen sebezhető hajnalba fordulásakor hirtelen éber magamhoz riadva én most először döbbentem rá, és azon nyomban halálra is rémültem tőle, mert tudva tudtam: lám, még úgy igazából bele se fogtunk, hozzá se kezdtünk, és máris megérkeztünk; én immár egész valómmal nagy, sőt mérhetetlenül nagy bajban leledzek. Hiszen nem szerethetem, már hogyan is szerethetném azt a nőcskét, aki ezt tudta és aki így tudta ezt tenni! Persze hogy első-, másod- és sokadsorban nem szerettem, hogyan is szerethettem volna, hiszen megvetettem saját szememet önként kiszúró, saját fülemet ólommal készségesen feltöltő, saját agyamat szórakozottan kiszáradt szalmakazalnak, szélfútta bogáncshalmaznak használó önmagamat sem. Azt, aki hagyta, sőt elősegítette, hogy az őt zavaró dolgok egyszerűen leperegjenek róla. Aki akár meg is hirdethette volna, amit titokban úgy is gyakorolt, vagyis hogy 'a nem-kívánt törlendő'. Aligha véletlen, hogy töprengéseimben ideérve Montaigne-nak a nagy mondása döfött mellbe, igaz, most annak csakis, sőt kizárólag a legelső része: "Nem láttam én bizony széles e világon szörnyűségesebb iszonyatot, iszonyatosabb szörnyeteget, de egyben magasztosabb csodát is, mint - önmagamat."

Nem szerethetem? Több felkiáltójelet is igénylő, meredek kijelentés, akár így, akár csak úgy, szinte hangsúlytalanul elhullajtva, valahol útközben azon az érzelmi hullámvasúton, amelyet egy ideig magával Évikével, majd később fizikailag már nélküle, vele csakis a lelkemben utaztam végig. Tegyük akkor tehát gyorsan a helyére az ingerült kitörést. Persze hogy egy viszonyban - vagy egy viszony többé már nem gyakorlott, de mindkét szereplőben így-úgy-amúgy még mindig élő folytatásában - a szerelmes ember szíve változik, és történik ez vele olykor nem lebecsülendő fájdalmak közepette. Ezzel szemben viszont erről a változásról nem valamiféle felismerésekkel méricskélve, hanem csakis képzeletünk közvetítésével értesülünk, mert magában a valóságban a módosulások, az átalakulások, csakúgy, mint bizonyos természeti jelenségek, olyan finom kis részletekben mennek végbe, hogy ezzel minket még jó ideig meg is kímélnek a változás valós érzékelésétől. Tehát: ezt a nőt én ugyan cselekedeteinek a későbbi megmérettetése szerint nem szerethettem volna a fentebb elmondott, fölmentést még justizmordként sem igazolható körülmények között és miatt, csak éppen hogy az ilyen kerek-perec kijelentések ellenére ez a nő mindezzel a legkevésbé sem törődve, változatlanul ott ragyogott és még ma is ott ragyog, talán még fényesebben, mint valaha, életemnek a bealkonyuló égboltján. Hogy miért? Azért, mert én az egész lényemnél fogva megragadó érzelmeim nevében igenis szembeszálltam a saját jól felfogott, érvekkel megcáfolhatatlan véleményemmel. Oly hosszú idő után most először feladtam magamnak a leckét - és azon nyomban meg is buktam. Ennyi, gondolom, talán egyelőre elég is lenne a szerelmi felismerések, az ugyancsak terhelő morális meg esztétikai ítéletek utánozhatatlanul következetes logikájáról.

Ezenközben mi - lassan már mesterségünk címere - Zoltánnal voltunk újra meg újra megakadva. Most, nem is kis meglepetésemre, az viszont még csak fel sem sejlett bennem, hogy azt a Zoltán névre hallgató embert ott régi rossz szokásom szerint akár sajnálhatnám is nyomorú sorsáért, végtelen kiszolgáltatottsága miatt megeshetne rajta a szívem. Igenám, de mintha éppen itt kezdtem volna megérteni belőle valamit, aminek a boncolgatása a sajnálatnál, a részvétnél messzebb eső vidékek kietlenségeibe repített volna el bennünket. Mert, amint azt már kifejtettem, fizikailag lehetetlen volt, hogy ne vette volna észre, mi történik ott, közvetlenül mellette, mint ahogy az is kizárt, hogy ez lett volna a legelső ilyen jellegű, éppen hogy csak nem aktívan készséges asszisztálása egyebek közt - bármit jelentsen is ez az ő esetében - férfilétének a rituális aktusként végrehajtott lekaszabolásához. Hiszen Zoltán korrekt volt, kiszámítható és fantáziátlan, e minőségében is olyan felkavaró, sőt vérforralóan izgalmas atmoszférával bevontan és úgy foszforeszkálóan, mint egy valódi, egy echt svájci figura egy hidegháborús kémregényben. Lehet, hogy mint magyar figura viszont mazochista lett volna? Ha így lenne, akkor sem ő lenne az egyetlen ilyen példány a béketáborban, de ez még így, valamelyest körültekintőbben meghatározva sem lehetne távolról sem a teljes magyarázat az életellenes abszurdumra. Kezdek egyre biztosabb lenni abban, hogy ez az ember ettől a lánytól hajlandó volt olyan dolgokat is eltűrni, elfogadni - mindent és még annál is többet elfogadni -, mint amilyeneket úgynevezett 'normális' emberek még csapdába esetten sem lennének képesek maradéktalanul feldolgozni. Na és ehhez már úgy hozzászokott, hogy időnként - egyebek közt éppen a Petőfi Körben - ki is kapcsolt, miközben egy kecses kis szökkenéssel kiszállt a saját életéből is? Ó, magasságos egek!

Ha megértem, ha egyszer rájövök arra, hogy mi az oka ennek, mi van e mögött a tömény érthetetlenség mögött, akkor sokkal többet fogok tudni az egésznek, tehát a történetünknek a leglényegéről. Még akkor is, ha arra gondolok: a relációknak megvan a maguk sajátos, csakis rájuk jellemző dinamikája, öntörvénye - így a kettőjük közötti viszony az évtizedek során ugyan sok átalakuláson mehetett át; mégis a legfontosabb elemek nyilván már a kezdetektől fogva jelen kellett legyenek, jelenlétükről időnként hírt is adtak, mint ahogy a jövőben is megnyilvánulnak, nem lesz abban semmi hiba. Mind gyakrabban kérdezem viszont mostanában magamtól: vajon nincs-e a hiba énbennem, vajon én nem csak rég lejárt szövegeket daráltam, de valóban akartam, olyannyira igényeltem, amint azt mindig is előszeretettel ismételgettem, még ezeken a lapokon is: vajon tényleg olyan mértékben, ahogyan azt én világgá trombitálgattam, tehát nélkülözhetetlenül kell nekem a teljes megértés? Nem félek még most, oly hosszú idő múltán is attól, hogy annyi mindennek a lélekgyilkoló elvesztése után az ilyen éjszakai felriadásokkal majd éppen én zúzom össze magamban életem egyetlen megmaradt oltárképét is? Világomat gyönyörű bőrrel feszülően bevont, messze földön híres vállain hordozó, bár klasszikus, de ezúttal történetesen, rendhagyó módon női Atlasz-szobromat? Mihez kezdek majd a cserepekkel? Vajon nem kell-e majd attól tartanom, hogy nem akarom újra összerakni a darabokat? Ezzel tölteni el életem hátralévő részét? Mi lesz akkor a bennem elő Évikével, nem halványuló emlékével meg a harminc éve mindennek ellenére is oly féltve, oly dédelgető-gondosan őrzött piedesztáljával? Mihez kezdhetnék majd magammal, elárvultan, kiürülten, úgy is, mint teszem azt a véletlenül vagy csupáncsak időhiányból meg nem írt töménytelen Jókai-regényhős közül tegyük fel a "Múlt nélküli ember"?

Aztán ősidők óta bevett szokásom szerint meg is válaszolom saját kérdésemet: nem fontos, végtelenül sajnálom, de nem érdekel, hogy mi lesz mivel, mikor, miért és hogyan. Ha lehet, még ennél is kevésbé, hogy mi lesz velem. Mert nekem bármiféle más megfontolástól függetlenül, a körülményekre való tekintet nélkül tudnom kell, mi történt, mi történik bennem és körülöttem. Másképp már régen nem érdemes, nem tudok és, totojázzak ekörül bármennyit is, a legkevésbé sem akarok élni. Egyebek közt ezért is jutottam el ide, Amerikába. Semmiképpen sem azért, hogy ugyanott folytassam itt azt, amit már ott is sikeresen kezdtem végre abbahagyni. Vagy ne folytassam azt, ami, akár tetszik az nekem meg az olvasónak, akár nem, ma már mindenképpen szerves részemmé vált. Végtelen konokságom segítségével azzá avatódott, belémépült. Akkor, azért a pénzért - már ha csak ezen múlott volna - maradhattam volna akár ott is. Valamire, valami ilyesfajta jóra azért talán a pusztán fizikai helyváltoztatáson túl is fel kell használni az ilyen módon felajánlkozó, nem éppen minden nap adódó ziccereket. Hiszen aki a ritka alkalomhoz illően tálcán felkínált lehetőségekkel sem tud élni, az azokat nem is érdemli meg. Mert itt többé már nem kell átugrani, megbridzselni az űröket, élni kell és nem a régi szokás szerint fondorlatosan túlélni - parancsolnak rám, de csakis válsághelyzetekben, a manapság már öntörvényűvé vált játékszabályok.

Csak azért még ebben az életben vagy a következőben egyszer legalább jó lenne leülni Évikével, szemben egymással, amint az az eszpresszói elrendeződések miatt eleve adva vagyon. Ha nem másért, hát akkor azért, hogy behozzunk valamit, akármit a hihetetlen mennyiségben elmulasztott egymás-tájékoztatásból. Egyebek közt éppen a fentebb elmeséltek fényében kérdezni meg tőle: az irdatlan idők óta tartó hallgatás után nem lenne végre itt az ideje annak, hogy a Zoltánról, például arról ott, a Petőfi Körben melletted ülő, bóbiskoló emberről kialakított képedet némi kis munkálkodással, persze csak szükség esetén, de kíséreld meg retusálni? Nem lenne lehetséges, hogy a hozzá visszameneteledkor mégiscsak remélt változások tükrében kérdezd meg magadtól: akár a csipetnyi kis pallérozódások, amelyeket, tegyük fel, észrevenni véltél, vagy inkább csak reméltél látni benne, nem lennének-e azok csupáncsak az elmúlt idővel véletlenül egybeeső jelenségek és azon felül semmi más? Vagyis hogy úgy ismerted te meg Zoltánt, mint aki képes - és ami még fontosabb -, egyáltalán akar, hajlandó-e változni, ebben-abban más lenni, hát még hogy tanulni? És legyen bármi is a közös múlt, csakis te lennél kettőtök közt az a kiválasztott fél, akinek törik-szakad, de adaptálnia kell magát a másikhoz?

Hát nem elképesztő, hogy egy ilyen vagy akárcsak ehhez hasonló beszélgetés nemcsak hogy velem, de soha senkivel nem fog lezajlani? Vagy ha már egyszer így alakult, akkor talán jobb nem is teljes terjedelmében tudni, felfogni és megérteni mindazt, ami miatt Évinek valaki más életében kell újra meg újra meglepődve fellelnie magát?

* * * *

És ami még, már ha ilyesmi lehetséges lenne, mindennél inkább zavar: volt mind a két példában egyfajta felspannoltság, túl-feldobottság. A Petőfi köri sztriptízzel és Zoltán létének a negligálásával alighanem már túlontúl sokat foglalkoztunk. De amikor velem beszélt olyan módon, úgy, a szakítás felé vezető úton vagy éppenséggel jóval a szakítás után, akkor is éreztem: ez nem természetes viselkedés, ebben van valami fals hang, disszonancia. Valamelyest hasonlóan ahhoz, amit a jiddis mondás így fejez ki: a lány, aki nem tud táncolni, mert két botlába van, arra panaszkodik, hogy pocsékul játszik - a zenekar. Igen, volt benne valamilyen fajta kontrollálhatatlanság is. Most kezd csak derengeni számomra, hogy mihez hasonlított ez a modorosan modortalan modor. Kezdek valamihez mérni, ha nem is erőszakolt párhuzamot vonni valamivel, ami most zajlik le életünkben, ami most veri szét lelkünket, együtt és külön-külön, Andriskának meg nekem. Ez a valami még kísértetiesen új, ha egyáltalán, akkor is alig-alig érthető meg földolgozható. Még nem lehet, még babonásan nem szabad beszélni róla, most csak hagyományosan - vagy inkább a magunk egyéni módján - imádkozni kell, hogy valahogy álljon meg, forduljon vissza, alakuljon minden újra jóra.

Ha mégsem így történne, ha a borzalom maga szerves részévé válik életünknek, akkor arról még beszélnünk kell - és nyilván beszélni is fogunk. De nem most, még nem most... Bocsánat árva fejemnek a zavaros, ködös titkolózásért - de ezért ezúttal valóban nem én, hanem a sorsunk felelős.

Rádiótól rádióig: a BBC

Nem mintha vagy harminc évet késett vergődéseimnek sok vagy bármi köze is lett volna mindenkori mindennapi életemhez, amelynek az elmúlt tíz év nagy részében ugyancsak megvolt a maga fergeteges irama. És amelyben, főleg a kanyarokba bedőlve, időnként úgy éreztem magam, mintha Charlton Heston lennék Ben Hurnak az eszelős, vérgőzös rohanás közben össze-összekoccanó harci szekerekkel a porban tovasuhanó, a régi nagy filmből a gonosz római ellen életre-halálra menő küzdelmébe, amolyan ügetőverseny-szerepébe valahogy csodaszerűen csöppenve bele. Immár a második kontinensen folytatott könyvkiadás-körüli szerkesztői pályafutásom 1978-ban ért véget, akkor, amikor tiszteletre méltó ideig tartó, részben kétoldalú huzavona után, és amint az jóval később tudomásomra jutott, sokrétű és elképesztő machinációk közepette végül is a Szabad Európa Rádió magyar részlegének lettem a munkatársa, amerikai tudósítója, majd nemsokára menedzsere. Vagyis hogy az újságírónak egy speciális fajtája, a rádiós zsurnaliszta. Ennek a sokfajta hordalékot magával görgető döntésemnek természetesen megvan a gondolom nem teljesen érdektelen előtörténete is.

Alig pár hónappal azután, hogy megérkeztünk Amerikába, és kezdtünk itt a minden várakozásunk ellenére is hideglelős, bennünket jónéhányszor meghimbáló sokkból úgy-ahogy magunkhoz térni, egyik újdonatúj philadelphiai magyar ismerősöm hívta fel figyelmemet egy itteni magyar nyelvű lapban közölt hirdetésre. Amelyben a British Broadcasting Corporation, vagyis a BBC, a hivatalos angol rádió keresett kellő tapasztalattal, némi írásgyakorlattal és a szükséges kvalifikációkkal rendelkező magyar munkatársat londoni központjában végzendő, sokoldalú rádiós újságírói és szerkesztői munkára. Az érdeklődő pályázóktól részletes életrajzot és a szakmai képesítést tanúsító iratokat kértek a hirdetésben megadott New York-i címre küldeni.

Bár mi még ugyancsak éretlenül zöldek, mint May Károly oly igaznak ható előszeretettel mondaná, greenhornok voltunk itt, azt már sajnos kénytelenek voltunk kapiskálni, mit is jelent Amerikában, a kapitalizmus ciklikus gyakorlatában a recessziónak, a gazdasági visszaesésnek a fogalma - nem a közgazdászoknak, hanem a munkanélküliek, az állást keresők ilyenkor nagyra, súlyosabb visszaesés esetén hatalmasra duzzadó tömegeinek a jóval gyakorlatiasabb szemszögéből vizsgálva a nyomorult jelenséget. Vagyis hogy tudtuk: mivel nem éppen a legjobbkor érkeztünk, alaposan körülhatárolt lehetőségeink még szigorúbban korlátozottakká, ha nem éppen nem-létezőkké váltak, legalábbis ami a rövid távot illeti. Ez utóbbi, a beiktatott módosítás azonban, bár belátom, kétségtelenül tetszetősen, illetve a szükséges módon disztingválónak hangzik, mégsem lenne úgy felfogható, mint valami, ami felettébb nagy vigaszt jelentett volna; mi ugyanis ez idő tájt a lehető legrövidebb távon éltünk, mondhatnám úgy is: egyik napról a másikra. Azzal már nem is terhelem az olvasót, hogy részletesebben leírjam: a benzintöltő állomáson végzett kisegítő munkától egészen a vagy hét-nyolc, nagyrészt alig ismert nyelvből röptiben fordított, helyesebben úgy-ahogy átfutott szakcikkekből kiszűrendő, angol nyelven létrehozandó biokémiai absztraktok minden elképzelést felülmúlóan felelőtlen, de a főnökség által mégis igencsak honorált írásáig, persze éhbérért, az én esetemben; a csaknem kizárólag kétségbeesett, általában még a nyelvet sem ismerő emigránsokból toborzott, pokolian olcsó munkaerőre épített, hatalmas ruhakonfekció-üzemek egyikében a varrógép mellé rabszolgaként odaszegezettségben, majd más alkalmi munkákban, sokat szenvedett feleségem esetében, 'rövid távú' kilátásaink mint olyanok nekünk nem is voltak. Vagy, hogy tömörebben foglaljam össze, életünk során a perspektívánk 'volt jobb'. Igaz, dacos, kifejezetten ritkán mímelt jókedvünkből mi durcásan, csak azért sem engedtünk, bár néha a vacogást felváltóan összeszorítottan csikorgó fogakkal, de kitartottunk, sőt tele voltunk energiával is, meg optimizmussal is. Meg soha nem csökkenő étvággyal az élet csakis miránk váró, ízletesnél ízletesebb falataira. Közel sem mindig, de azért többnyire. Amikor éppen nem konyultunk le, mint az öntözetlenül maradt virág. Ami ritkaságszámba ment nálunk, mert sosem volt úgy, hogy ne lett volna valahogy - biztatgattuk magunkat olyan meggyőzően, hogy azt néha majdnem el is hittük. Még ugyancsak benne élve a francia nyelvben, akkortájt mindegyre az akkori francia elnöknek, Pompidou-nak egy amerikai küldöttséghez intézett szavait ismételgettük: "Vous êtes condamné a reussir." Szabadon fordítva: "Nincs mentségetek, hiszen sikerre vagytok kárhoztatva." Ő ezt persze az Egyesült Államokról mondotta - igaz, még arra se igen mernék megesküdni, hogy meggyőződésből tette volna ezt -, de mi magától értetődően magunkra is nyomban kiterjesztettük. Tetszik, nem tetszik, nekünk sikerülni fog.

Ilyen körülmények közt ez a mesésen testhezálló BBC-hirdetés mi másnak tűnhetett volna, mint a sors csodás közbenjárásának? A mentőkötél jól irányított, példásan időzített kidobásának? Nem, a legkevésbé sem csakis a megélhetés, tehát valamiféle jól fizető meg stabil állás tekintetében - bár elsősorban azért, hiszen mint paterfamiliasnak, a kivándorlás után, ha lehet, még sokkal inkább, mint azelőtt, persze hogy megvoltak az elmulaszthatatlan kötelességeim. Amikor mi Budapesten elvetettük a kockát, a jövőmbe belekalkuláltan vettem tudomásul, hogy 45 éves koromban és a két gyerek szükségleteiről gondoskodandóan én, mindent elölről kezdve, mostantól fogva valahol a világ másik végén, főleg, sőt alighanem kizárólag életünk adminisztrálásának az időmet, idegeimet és energiámat igénybe vevő feladataival kell legyek elfoglalva. Ha voltak, ha lettek volna - még? már? - titkos, rejtett alkotói ambícióim, azokról az új körülmények közt mindezek után még az eddigi ellehetetlenüléseknél is inkább le kellett volna mondanom. Na és most meg csak tessék: amikor ezt immár végleg és zokszó nélkül elfogadtam, akkor robban be új életembe mi más, mint maga a BBC, az engem egy életre a monarchia odaadó hívévé tett királynő mondhatnám személyem iránt tanúsított, szokása szerint kecses gesztusával, úgy tűnik, tangenciálisan vagy talán még annál is inkább érintkeztetve bizonyos olyan területekkel, amelyek a kordában tartási kísérletek ellenére sem állnak elérhetetlen távolságban a lelkem titkos zugaiban úgy látszik még mindig meghúzódó, egér-kapirgáláshoz hasonlítható mocorgástól. Uram istenem, lehet, hogy a háború utáni félénk kezdetek, a tapogatózó kísérletecskék, a néhány firkász-novella, a legjobb esetben is csupán kísérleti forgatókönyv-írás, a helyenként már ígéretesebb regényfordítások, alkalmi cikkek, az időnként, lefekvés után, elalvás előtt az ágyban csócsált, kényszeresen ide-oda forgatott félkész ötletek egyike-másika egyszer ebben a hibbant életben még megvalósításra kerülhetne? Vagy ha ez így azért túl sok lenne, valami ilyesmiről egyáltalán szabad lenne egyáltalán álmodozni? Persze csakis módjával, de azért mint még valahol a meglepetésekkel mégis terhes jövőben netalántán meg is valósuló csodákról...

Mivel a nincstelen bevándorlókat oly készségesen segíteni kívánó, elragadó amerikai jólelkektől megörökölt anyagi javaink közt fellelhető volt egy kiöregedett ökölvívóra emlékeztetően roggyanttá szétvert írógép, amelyen én alkalmi biológiai-biokémiai fordításokat is végeztem, meg álláshirdetésekre írtam visszafogottan bár, de azért talán valahol felfigyelésre érdemesítettnek méltó módon elmésnek szánt válaszokat - már amellett a több száz levél mellett, amellyel minden címmel rendelkező, tehát elérhető fél-, negyed-, tizedismerős ajtaján, levélszekrényén kopogtattam a 'mit lehet tudni' halványnál is halványabb reményével a világ számtalan táján -, nosza megírtam folyamodványomat a brit rádiónak. Hiszen végül is az előbb említett Böbe baba, akarom mondani Erzsébet királynő évfolyamtársa is lehettem volna annak idején, ha a sors történetesen úgy akarja. Azt viszont, hogy nem úgy akarta, nem kellene szükségszerűen az én hibámként könyvelni el. A kezeiknél fogva eleve megkötött öreg szülék - persze mindkét részről - ebben a kelekótya világban valahogy nem jutottak el oda, hogy a dolgot tető alá hozzák. Kétség már csak az utókor miatt se férjen hozzá: bennem a készség bőségesen meglett volna. Hiszen az ifjú Erzsébet elragadó leányzó volt, aki felettébb vonzó adottságokkal rendelkezett. És ha bár nem megengedhető módon feltételeznénk, hogy hibái is lettek volna, én azért még... Na mindegy... Válaszolni mindennek ellenére is kedvenc királynőm akkor még kedvenc rádiójától természetesen úgysem fognak - tudtam bizonyosan, magam előtt is babonásan titkolva félénk reménykedésemet -, hiszen munka ügyben még egyetlen levelemre sem jött egyetlen megveszekedett sornyi válasz sem. Kezdtem egyre inkább úgy érezni magam, mint Svejk tábeszes Monarchia-beli tábornoka, aki csak küldi ki oda, a látóhatáron húzódó dombokon túli frontvonalba a mind újabb csapatokat, hogy onnan aztán senki, de a szó szoros értelmében soha senki többé vissza ne térjen. Még hírmondónak sem. Illetve nem is igaz, az én esetemben két levélre is jött válasz - és később még vagy százra -, amelyben közhírré tétetett: a vállalat kebelében jelenleg ugyan nincsen az én adottságaimmal összepárosítható pozíció, jelentkezésemet azonban saját maguk, de a cég nevében is igencsak honorálják, szépen megköszönik, levelemet ezért iktatták, és ha a jövőben a képességeimnek megfelelő pozíció üresedne meg, még hallani fogok róluk. Persze soha semmi sehol nem üresedett meg, hiszen ez csak az 'eredj innen a csatába' féle harapós elutasításnak volt bár legalább udvarias, amint azt nekem elmagyarázták, igenis újmódi amerikai változata. Ami speciálisan engem illetett, az első időben - ha akarnám, se titkolhatnám - palira is vett; valóban vérpezsdítő, lelket melegítő érzést keltett bennem, hogy vették maguknak a fáradságot és nem csak úgy általában, ahogy szokás, de külön kifejezett köszönettel iktatták. Külön-külön mind a két rész: hogy köszönték, meg hogy iktatták. Hiszen ez itt végül mégiscsak Amerika lenne, vagy mi a szösz? És én, én lám, alighogy betettem ide a lábam, máris egy amerikai iktatott lettem. Ki a fene hinné ezt el nekem az öreg Budapesten? Emiatt aztán időnként talán még a szokottnál jobban ki is húztam magamat. Eddigi hányatott életem során ugyan igen sok minden történt már velem, de iktatni úgy igazából még soha nem iktattak, nemhogy tették még ezt köszönettel is megtetézve. Nem vagyok én, kérem szépen, amolyan kafkai bogár-izé. (Igaz, később megértettem: beleiktattak engem bizony egyenest a legközelebbi szemétkosárba.)

Vagy egy hét múlva azonban, ezúttal már aligha a Buckingham Palace hozzájárulásával - bár ki tudhatná? -, ezzel szemben viszont nyilván a sors még mindig kivételes gondoskodásának köszönhetően, levél jött a BBC-től. Méghozzá megítélésem szerint meglepően, ha nem elképesztően gyorsan. Nem tudom, tetszik-e ezt érteni, amúgy a dolog egykönnyen vissza nem adható fontosságának a tudatában? Igen, levél jött, nekem, személyesen, a BBC-től. Kétség sem férhetett hozzá, hiszen oda volt írva, címzettnek: Thomas Holló, Esq. Az ám. Mi már csak levelezgetünk egymással. Hol én írom el magam, hol ők. A levélben nyomban, nyilván már a kezdetben a félreértéseket elkerülendő, közölték: életrajzomat, irodalmi tevékenységemet, politikai tapasztalataimat, nem kevésbé magyarországi terepismereteimet a megadott információk alapján igen érdekeseknek találták. (Csak így: very interesting.) A levélben idáig érve gondoltam: na, most az egyszer nem jön majd a 'köszönettel iktattuk'. Nem is jött. Hurrá meg halihó! Alpesi vadászkürtök harsonája! Új üzletfeleim felkértek rá: a következő lépésként lennék-e olyan kedves személyesen megjelenni New York Cityben, a BBC ötödik avenue-i irodájában három nap múlva, reggel 9 órakor. A látogatás főbb céljai: az angol nyelvtudás felmérésére is alkalmas, különféle jellegű magyar nyelvű próbamunkák helyszíni elvégzése, a cég előírásaiban nélkülözhetetleneknek ítélt felvételi űrlapok kitöltése, majd a személyzeti osztály illetékesével folytatandó beszélgetés lebonyolítása. Mindez ugyebár egy még nem is sokat iktatott férfiú látogatásának a közvetlen céljaiként. Csak úgy miheztartás végett.

Körülbelül húszszor olvastam el a levelet úgy, hogy egyes kulcskifejezések tüzetesebb újramegvizsgálása végett minduntalan elővettem és így végül már csaknem betéve tudtam a szöveget, amikor végre olyannyira megértettem, hogy el is hittem: ez itt most egy magát a dolog természetét illetően is meredeken fantasztikus fejlemény. Hiszen én, a KISOSZ-pályán lefolytatott rövid középiskolás atlétikai pályafutásom során minduntalan hasra eső, a két gát közt a földet felnyaló gátfutó-antitalentum, most először - vettem az első akadályt! Azt is a klasszikus technikával, a négy felvezető lépés után a gátra felsőtestemmel előrenyúlva, vezető lábammal szinte párhuzamos helyzetben, 'összecsukódva' menve fel és lejövet fokozatosan egyenesedve ki, de azért közel sem teljesen, mert máris készen a következő gát előtti 'pattogásra'. Egy-kettő-három-négy --- zummmm! Hasraesés meg iktatás ezúttal tehát nincs, nuku, nada!

Merőben fantasztikus volt mindez elsősorban azért, mert a BBC volt az én generációmból a háborúban a németek add-uram-isten mielőbbi és minél alaposabb vereségéért drukkoló meg imádkozó hasonszőrű társaimnak is maga az égi hang az éterből. Már a... -, a ti-ti-ti-tás szünetjellel is, amely egyrészt ugyebár Beethoven Ötödik szimfóniájának a főtémáját és nyomban magát az első taktusát, a zeneirodalom legismertebb kezdetét idézi, amiről mindenki tudni véli: figyelem, most nem más, mint a Sors az, aki az ajtón kopogtat, ezúttal persze a londoni rádió közvetítésével és szíves közreműködésével! Na és ami, közel sem mellesleg, teszi ezt másrészt a Morse-ábécében a V betűnek a megfelelőjével, annak a betűnek, amely a győzelmet jelentő Victory, Victoria szónak az ígéretes kezdőbetűje. Ami olyannyira közismert lett Churchillnek a háború legnehezebb, az egyedül folyatott harc vereségeinek az időszakából származó, mutató- és középső ujjaival V-betűt jelző üdvözlésével és magabiztos jóslatával, hogy azt előbb-utóbb a világ valamennyi kis és nagy, jó és sokkal kevésbé jó, sőt kifejezetten utálatos ügyeinek a hívei is habozás nélkül tették a magukévá.

Én a BBC-t 1940-ben kezdtem el hallgatni, már amikor módom adódott rá, meg elérhető is volt valahol a szomszédban egy rádióvevő készülék is, a rövidhullámmal felszerelt, akkor még a mi tájainkon ritka fajtából. Hallgattam én azt a legkevésbé sem csakis a napi két alkalommal magyarul, de végtelen türelmetlenségemben egy sor ismert meg ismeretlen nyelven, igen, még bolgárul is. Tuk e Radio London. Maradéktalanul élveztem a visszhangos baritonnal mindig éppen a kellő nyomatékkal tálalt, hitelesen oxfordi-angol, amolyan hivatalos hírösszefoglalókat, mondhatnám, a rádió vezérszólamát. Nem kétséges, hogy angol nyelvtudásom ős-eredete erre a háború kezdete körüli, magát az ügyet illetően minden lehetséges téren pocsékul alakuló első időszakra vezethető vissza. Mivel nekem kincsként őrzött térképgyűjteményem is volt, köztük jó néhány a katonai térkép fajtájából, a BBC-adásokban hallott hadijelentésekben meg katonai kommentárokban felismert helységnevek kikeresése a front-térképeken, kis, magam gyártotta zászlócskáim ide-oda tologatása gyerekkorombeli magányom felejthetetlen, és ma, visszanézve úgy vélem, csaknem boldog élményei közé tartozik, igen, a tartósan pocsék és jó ideig még egyre csak tovább romló katonai helyzet ellenére is szép élményei közé, hiszen a háború akkor még közel sem volt egy gyermeki lélek számára felfogható, emberfaló realitás, hanem egy kolosszálisan nagy játék. A játékok játéka.

A nem éppen pacifistának született ifjú számára így azután a BBC visszafogott hangjával, a legújabb fejlemények kezelésének a hallgatót impresszionáló gyorsaságával, ezer forrásból szerzett tájékozottságával, remek kommentárjaival, a csüggesztő híreket is magától értetődően adó műsorpolitikájával, a hallgatót az oly igen megszokott lebecsüléssel manipulálandó objektum helyett felnőttként kezelő stílusával a legkevésbé sem csak egyedülállóan fontos, sőt nélkülözhetetlen információforrás volt, de a legkülönfélébb emberek igényeit kielégíteni hivatott politikai iskola is. Volt, akinek időnként óvatosan, esetleg némi fenntartással is megkóstolandó, alkalmi kuriózumot jelentett; volt, aki ebbe kapaszkodott körömszakadtáig a megváltás utolsó reményéért mind kétségbeejtőbb helyzetében; volt, aki demokráciát és volt, aki nyelvet tanult a politikai, katonai-stratégiai na és olykor bizony még az intellektuális izgalom magas hőfokán. Jó, persze hogy mindenki magától értetődően tudta: propagandát hallgat, hivatalos angol propagandát, kormánypropagandát, az idő múlásával az adásnak ezen a megcélzott oldalán egyre szigorúbban tiltott és ezért mind nagyobb veszélyt jelentő, 'ellenséges' propagandát - micsoda különbség volt azonban propaganda meg propaganda közt! Eközött, meg a göbbelsi hazugság-áradat látástól vakulásig tartó, szakadatlan ismétlései között! Amely utóbbinak a lényege az érzékszervek ellenállásának a felőrlésére hivatott, pontosan ebben a vég nélküli ismétlésben rejlett. Csoda-e, hogy a háborús emlékek alapján számomra a BBC sejtelmes mennyei hellyé vált, ha nem is közvetlenül ott, az Úr trónusa mellett, de valahol azokon a tájakon?

Hallgattam én az angol rádió magyar adásait odaadással már a Teleki-kormány idején is, amikor, ha jól tudom, a debreceni egyetemen diákként magyarul megtanult skót, Elmer McCartney olvasott be saját rovatában egy egyedülálló, amint azt nyomban látni fogjuk, minden kétséget kizáróan saját kezűleg írt kommentárt. Persze 'magyarosított' néven, csak úgy, minden cécó nélkül, McCartney Elemérként jelentkezve be. Némi töprengés után talán úgy mondanám, hogy erősen szubjektív hangú kommentárjában a magyar nép e skót felföldi fia engem lekötelezve, örök hálámat bőségesen kiérdemelve fejtette ki: "Kedves hallgatóim - a hangsúly gondosan a szó végén, az ó hangon, hiszen ott van az ékezet, nemdebár! -, az önök nagytiszteletű miniszterelnökének, gróf Teleki Pálnak, mint minden nagy embernek, közismerten nagy kanala van. (sic!) Igen sajnálatos módon azonban még ez a kanál sem bizonyul eléggé nagynak ahhoz, hogy megegye vele mindazt a szart, amit a németek adnak be neki."

Na nem, minek is tagadjuk, egyáltalán nem szükségszerűen ez a kommentár jutott eszembe, amikor valami kattant agyamban és megértette velem: annyi remek rádiós újságíró, riporter, író, diplomata, volt ellenzéki, sőt itt-ott még hellyel-közzel demokrata politikus, becsült, tisztelt, jó nevű ember, autodidakta rádiós után talán én is dolgozó, alkotó tagja lehetek majd a világ toronymagasan legjobb nemzetközi rádiójának! (Már annál is inkább, mert a hősi tettei miatt is szép emlékezetű McCartney Elemér korában ilyen műfajban a londonin kívül más még nem is létezett. Csak majd később, de igaz, akkor viszont annál több.) Még az sem zökkentett ki a megbabonázottság révült állapotából - éppen ellenkezőleg -, hogy életemben először ültem ugyan valamelyest fapados küllemű, de mégiscsak valódi amerikai vonaton és zötykölődtem azon föl, életemben megint csak először, magába a 'bűnös város'-ba. Igen, New Yorkba. Ahol is, a szükséges óvatosságot is messze túlteljesítve, jóval a megadott időpontnál korábban érkezve, mucsai-bambán meredhettem a munkába csörtető bennszülöttek meg a máshonnan bejáró idecsődültek irdatlan tömegére, összepréselődve előbb a pályaudvar egymás melletti mozgólépcsőin, majd a legelső találkozás mámoros hajnali pillanatától fogva a kedvenc New York-i sugárutammá vált Fifth Avenue-n. Emlékszem jól: az az első kép olyan elementáris erőtől lüktetett, lihegett, zihált és zakatolt, hogy a már magam mögött hagyott, de most hirtelen mégis elhanyagoltságából farkcsóváló boldogsággal pincsikutyaként a tudatomba beugró klisé segítségével nagy-gúnyosan nyomban így rögzítettem memóriámban ezt az aláírandó címet, képszöveget: összeomlása előtt a rothadó kapitalizmus végtelen futószalagon szállítja az egyéniségét veszített, elidegenedett munkaerőt kíméletlen kizsákmányoltatásának a színterére!

Kilenckor, a BBC amerikai kirendeltségének az irodájában tartózkodók szívélyességgel fogadtak - bár az is igaz, hogy várakozásommal ellentétben teával nem kínáltak meg. Vajh miért is tették volna ezt reggel kilenckor? - vetettem első sanda, ámbár megértőnek szánt pillantásomat az oly sokat elemzett angol lélekbe. Igaz, az én lelkem vagy-vagyra szoktatott mélyén azért mégis egy kicsit csalódottan. Mivel az ángliusok nyilván tapasztalatból tudták, hogy egy fontos vizsga előtt álló, tehát nyilván drukkoló nebulóval van dolguk, számtalan apró, kényelmemet fokozni hivatott kedvezmény megadásával próbálták feltehetően háborgó idegeimet nyugtatgatni, legalábbis valamiféle minimális komfortérzést nyújtani, mármint annak a szárnyaszegett verébmadárnak, akinek a szerepkörében én éppen tündököltem. Kár, hogy abból a félig-meddig, sőt helyenként kísértetiesen ismerősnek, máskor meg amerikaivá válni készülő füleim számára csaknem érthetőnek tűnő nyelvből, amelyen oly igen elbájolóan szóltak hozzám, a hanglejtésen meg egy-egy röptiben, összefüggéseitől megfosztottan elkapott szón kívül túl sokat nem értettem. Folyton az ezen oldalakon még szóba kerülő és a világ megszámlálhatatlan izgalmas jelenségénél csakis a saját kappanhangját sokkal inkább imádó, valamint az alkatánál fogva is rengeteget locsogó krakéler, a saját megbotránkoztatására váró burzsoát mindenáron megbotránkoztatni kívánó, persze hogy ír George Bernard Shaw egyik, ezúttal - vak tyúk is talál szemet - kétségkívül valóban szellemes és igencsak találó mondása zakatolt kóválygó fejemben, arról, hogy az angol meg az amerikai - egy nép, amelyet csakis a közös nyelv választ el egymástól.

Nyelv ide, nyelv oda, én, hajnali 4 óta talpon, bevetésre készen mostanra már olyan voltam, mint a start előtt egy jól trenírozott versenyló: mást sem akartam, zablámat harapdálva, mint száguldani, ki a rádiós újságírás végtelen zöld mezőire! Ennek érdekében lefordítottam tehát - sokkal inkább szöveghűen bár, de értelem szerint - az aznapi New York Times egyik ismertetését - vagy tíz-tizenöt perc alatt. Azután, többé már nem tapadva szolgai híven a szöveghez, írtam egy kommentárt egy más témájú jelentés híranyagából - azt is, amennyire a kissé elképedt, már-már tiszteletteljes tekintetekből megállapíthattam, újonc-rekordidő alatt. Ami abból derült ki, hogy a gépelt anyag első és utolsó sorához stopperóráról mérve bejegyezték a kezdésnek meg a munka végeztének a pontos időpontjait is. Én ekkor már mintha igazából kezdtem volna érzékelni az oly igen vágyott, végtelen zöld mezőket! Valami ilyesmit talán megérezve kérdezték tőlem: összeállítanék-e egy hírmagyarázatot mondjuk egy külpolitikai cikkből? Nosza összeállítottam egyet, üsse kő. Furcsa ízlésük van, de hát ha pont ez kell nekik?

Ezek után most már meghirdetetten is az utolsó feladat következett: lennék-e olyan szíves és írnék-e kötetlenül egy színes anyagot a Central Parkról? - kérdezték, illetve javasolták egy mondatban. Írnék én, már hogyne írnék, szívesen - mondám erre -, csupáncsak az okozhat e téren néminemű problémát, már úgy értem, zavaró problémát, hogy életemben most először találom magam New Yorkban. És a vasútállomástól az ide vezető úton kívül sajnos a városból még semmit sem láttam. Central Park? Hát arról meg mindössze annyit tudok, hogy az igen-igen nagy, talán még annál is nagyobb. Attól tartok azonban, hogy csupán ebből a tényből még egy elenyészően kis színest sem igen lennék képes összehozni.

Hát a Central Park megtette a magáét, ez, mint egy kisebbfajta lórúgás az arra a célra önmagát szinte felkínáló helyre végre hatott. Most már úgy kezeltek, mint egy közel sem teljesen normális, esetleg talán még, mit lehessen tudni, kissé törékeny, de remélhetőleg nem menthetetlenül ütődött csodagyereket. Aki, úgy is, mint amerikai, még nem látta az ő épületüktől alig pár saroknyi távolságban kezdetét vevő Central Parkot. És azt csak úgy oda se neki, hányaveti módra, lekezelően 'nagynak' minősíti! Pillanatok alatt felkutattak tehát sajtókivágás-gyűjteményükből vagy öt-hat anyagot, újságcikket a monstre város kellős közepén elterülő, később, amikor közvetlen közelében dolgoztam, általam igencsak frekventált, sőt az idők folyamán szívemhez is nőtt parkóriásról. Most aztán istenigazából nekiduráltam magamat és vagy egy óra múlva visszaadtam egy csaknem három oldalas, magyar nyelvű 'kis színes'-t. Életem első színesét. Remélem, eléggé színekkel felpumpáltra sikerült. És íme, pejparipámra felpattanva és azt csak úgy a szőrén ülve meg, máris mint a szélvész száguldoztam keresztül-kasul, át- meg átszelve a fantasztikus alakzatokra kifaragott, az arizonai - legalábbis én így döntöttem - földből kinőtt és rozsdabarna sziklákkal ötletszerű rendetlenségben szétdobált, bozótos rónaságokat! A természetesen az ég szélén éppen lebukó, izzóan vörös napkorong által beszórt, alkonyati pompájában fürdő vadregényes préri-mesevilágot, persze a távolban, de azért tőlem valahogy nem is túl messze, a California felé kanyargó telepes-kocsisorokkal, indiánostól meg buffalóstól; majd fékezhetetlen buzgóságomban ráadásként csatangolok egyet az argentin pampákon is, gauchóikkal meg irdatlan szarvasmarha-csordáikkal egyetemben!

Alighogy távlovaglásomból megtértem, vette kezdetét a disztingváltan british beszélgetés a nyugtalanítóan fiatalnak tűnő személyzetissel - tea, most aztán már valóban érthetetlenül, még mindig sehol! -, megúszva az eszmecserét anélkül, hogy szégyenszemre tolmácsnak a segítségét kellett volna igénybe venni. Éreztem, hogy a személyzetisnek erre a számomra ismeretlen, csaknem emberszabású megjelenési formájára amolyan ázsiai reminiszcenciákat ébresztő, de mindenképpen barbár jelenségként nem is gyakoroltam túlságosan kedvezőtlen, nemhogy első látásra visszataszító benyomást. (Ami most már, hogy erről utólag írok, eszembe juttatja a csendes, álmos müncheni késő délutáni idill-történetet arról, hogy a SZER alagsorában lévő étteremben két üzbég nyilván túl sok kumisz elfogyasztása után oly mértékben rúgta össze a török-tatár patkót, hogy az egyik a vita hevében leharapta a másiknak a fülét. Lehetséges lenne, hogy az én személyzetisemnek is voltak ilyen jellegű értesülései meg ködös képei az üzbég-magyar rokonságról?) Tény viszont, hogy most már csak vagy egy tucatnyi kérdőívnek a kitöltése, illetve az aláírása maradt hátra, majd elhangzott az ígéret: hamarosan jelentkeznek, de azért ez eltarthat egy ideig, hiszen az anyagot át kell még küldeni Londonba. Mert mivelhogy ők itt ugyebár, azt is lehetne mondani, ilyen esetekben inkább csak a kéznél lévő postás szerepkörét töltik be. Ebben én nem találtam semmi kivetni valót, bár magamban most már komolyan eltöprengtem: ez mind nagyon szép, de útközben vajon hol feledkezhettek meg a teáról? Mindezen segíteni viszont nem tudván, küldetésem végéhez érve tehát el is köszöntem.

Igaz, azért még irataim meg a készített másolatok összerakása közben halványan bár, de csak felködlött bennem: a személyzetis tulajdonképpen miért is nem kérdezte meg tőlem, hogy nekem magamnak nem lennének-e kérdéseim? Hiszen, ha jól belegondolunk, egy ilyen nemzetközi méretűvé nőtt tranzakció alkalmából vajon miért is ne lehetnének? Meg a gondolom üzbégből átvett magyar mondás szerint is: kettőn áll a vásár. Azt meg a személyzetis ürge vajon honnan tudhatná, hogy engem saját múltam meg tapasztalataim alapján milyen köldökszalaghoz hasonlítható szálak fűznek a BBC-hez. Mit lehessen tudni, talán neki mások a szokásai - csitítgattam a bennem ágaskodó kételyféleséget. Vagy talán a pacák már alig győzte kivárni, hogy a nagy közös teremből nyíló, szűkös kis szobájában végre rágyújthasson a pipájára? Na igen, igen, de azért... azért ezt, teszem azt, talán még ott Budapesten, az üzbég gyepűkön is megkérdezték volna. Mármint valamilyen módon, akár csak távolról is hasonló helyzetben. És persze ott főleg csak úgy a forma kedvéért. Ki tudja, végül még azt sem lehetne teljesen kizárni, hogy ez a pofa itt azért nem buzdított kérdezésre, mert a vállalatnál új fiú lévén, attól tartott, hogy nem minden kérdésemre lenne képes választ adni? Na és ez ártott volna ifjonti lénye felsőbbrendűségi érzés-igényeinek? Mindegy, ez így önmagában remélem nem tekintendő igazán fontos mozzanatnak, csak amolyan elkerülhetetlen döccenőnek.

Az viszont annál inkább kedves volt, hogy míg kimerülten meg kiürülten dolgaimat rakosgattam, az irodai britek közül vagy öten-hatan nem-angolos tartózkodással, empátiájukat cseppet sem titkolva rázogatták a teljesítmény sportemberekhez illő elismeréseként kezemet, egy pipázó úr pedig vállon veregetett és imponálóan, legalábbis őrnagyi rangot jelzően bozontos szemöldöke alatt jóindulatúan mosolyogva, sőt rám hunyorítva, közben 'old chap'-nek nevezett. Mondanom sem kell, hogy ezt aztán én módfelett értékeltem. Mert lehet, hogy nem eléggé köztudott: vitathatatlanul sok olyan ánglius van, aki keveset beszél, még annál is sokkal több olyan lelhető fel, aki meg se mukkan. Nemhogy azt mondaná egy arra járó jöttmentnek, hogy 'old chap'!

Én ilyen újonnan kitüntetett minőségemben kábultan kóvályogtam frissen érkezett Ábelként ezúttal már Amerikában, tehát Tamási Áron harmadik kötetében, a világ kellős közepén a felhőkarcoló-, az ember- és autódzsungelben - bocsánat az elhasznált klisékért -, még jó néhány órán át, szoktatgatva magam a megszokhatatlanhoz, majd végül valóban hullafáradtan, és mert vendéglőbe beülni az itteni közétkeztetési műfajok ismeretének a hiányában nem mertem, az éhségtől meggyötört gyomorral vonatoztam 'haza', Philadelphiába. Hogy ott aztán várjak, türelmetlenül, csökkenő önbizalommal, nem is túlságosan messze a hisztériás elszíneződésű rohamoktól. Közben a figyelemelterelésre kiválóan alkalmasan a végtelenül okos és szellemes Jorge Luis Borgest olvastam, hogy egyszer csak esszékötetében erre az angol anekdotának álcázott szépségre bukkanjak: Két angol lady utazik egy vasúti kupéban. Én, meg kell valljam, nemigen hiszek a szellemekben - mondja az egyik. Valóban? - így a másik és eltűnik.

Bár ez akkori feszült állapotomban nem tett különösebben jót nekem, nem adván kulcsot az angol jellemhez, de azért fegyelmezve magam tovább vártam. Talán a jövőmre, új életemre felkészülendő, talán ügyemet ily módon is elősegítendő, időnként különböző erősségű meg újabb aromájú teákat főztem magamnak, és azokból kíséreltem meg angolosnak vélt, ha nem is hanyag, de kilazult testtartással kortyolgatni a nem mondhatnám, hogy kávéivó lényemnek túlságosan kapóra jövő löttyöt. Viszont - és ezt úgy is, mint egy nemrég fölavatott 'old chap' állíthatom - nem kellett sokáig várni. 4, írd és mondd négy nap múlva jelentkezett a BBC, először egy hosszú távirattal, ami telides-teli volt érthetetlen utalásokkal, nyilván hivatkozásokkal brit törvények paragrafusainak a számaira; majd nyomban ennek a megérkezése után felhívtak telefonon is. Nem, nem Londonból, hanem a szomszédos New Yorkból. Hát nem érdekes: nem jövendő magyar főnökeim közül valamelyik, hanem ismét csak a Fifth Avenue-ról a precízmókus személyzetis? Ennek ellenére is, kétségkívül imponáló módon keltve bennem egy olyan vezetőségnek a benyomását, amely úgy véli, hogy emberére lelt, helyesebben magára az elveszett gombostűre bukkant a globális szénakazalban: úgy jártak el tehát, mint akik számára az egész ügy hirtelen sürgőssé vált; így aztán megtették a formális állásajánlatot. Azt, amelyet pár nap múlva hatásosan egészített ki egy hivatalos kinézésű, a gyarmatbirodalmi múltból ittmaradt formákra sokat adó papírpaksaméta, amelyet meg a borítékon díszelgő bélyegkiállítást velem együtt a kézbesítő postás is elismeréssel csodált meg. Én meg mint egy szobor álltam ott, kezemben a szerződéssel, és egyre csak ezt ismételgettem: "Mindez szép és jó, de hol van már a cvikli? Mi a manó, csak nem az utolsó pillanatra vár?"

Hamarosan telefonon, igen fontos részletekbe bocsátkozva, mégiscsak lefolytattam a tényleg szükségessé vált megbeszélést a New York-i személyzetissel - nyilván végletekig feszült idegállapotom miatt véltem úgy hallani, hogy a himpellér közben teát kortyolgat, délelőtt! -, majd hasonlóan hosszú értekezést folytattam az irodafőnöki minőségében feltételezhetően tisztelendő, ennek megfelelően valóban tökéletesen fafejű nagyfőnökkel is. Azután gondoltam egy merészet és a telefonszámlámra mért otromba csapással mit sem törődve fölhívtam egy ismerősömet, régi pajtásomat Londonban, a BBC-nél, tanácsot meg egyben segítséget kérni tőle. Ha mást nem, legalább azt, hogy próbálja meg kipuhatolni, mi van. Halljuk, hogy jössz! A főnökök itt egymást túllicitálva áradoznak a tehetségedről! Meg arról, hogy veled megfogták az isten lábát. Apropó: isten hozott minálunk! - kedveskedett. Minden kétséget kizáróan őszintén. Lekonyult azonban nyomban, amikor felvázoltam neki a pillanatnyi helyzetet, úgy is, mint a leányzó fekvését. Nem tudnál segíteni? - kérdeztem, remélem nem ütve meg valamiféle esedező hangnemet. Te ott a helyszínen talán... Tudod, mégiscsak könnyebb egy ilyen magamfajta kivénhedt, keshedt tevének átmenni a tű fokán, ha az legalább egy kicsit meg van olajozva. Megpróbálom, bár be kell valljam: nem hinném, hogy az olajozásban igazán jó lennék. Márminthogy az sajnos nem tartozik egyéniségem erős oldalaihoz - mondta, hallhatóan zavarban, vagy inkább mondhatnám: bármiféle mélyebb meggyőződés nélkül. Másnap aztán már leplezetlenül letörten hívott vissza. Tudod, akár hiszed, akár nem, hosszú életem során eddig még soha nem volt teve kollégám - és sajnos, legalábbis innen nézve úgy tűnik, hogy ha csak nem leszel képes változtatni az álláspontodon, ezután sem igen lesz - tájékoztatott csüggedten. Megköszöntem szépen, hogy megpróbálta a megpróbálandókat. Mit volt mit tenni, két nappal később telefonon, majd írásban, hivatalos formák közt közöltem: legnagyobb sajnálatomra a fölajánlott állást az adott körülmények közt nem áll módomban elfogadni.

Az előzmények tudatában nyilván eszméletlen ostobaságnak tűnő, vagy, amúgy talán britishebbül, badar tettemnek a magyarázata végső fokon pofonegyszerű. Íme a fő ok: a BBC-nél minden felvétel automatikusan egyben fél évi próbaidőnek is számít, amelynek az időtartama alatt bármikor vagy amelynek a végén a két fél bármelyike bármiféle további kötelezettség nélkül visszatáncolhat - még csak indokolás megadására sincsen szükség. Így tehát - hallottam pár nappal ezelőtt - immáron semmiféle akadálya sem lenne annak, hogy engem akár nyomban át is költöztessenek Londonba. (Jé, a pofa mintha elfelejtette volna mondani, hogy pereputtyostól! Mi az ördög lehet a 'pereputty' angolul?) Természetesen minden egyes megteendő lépést, kaputól az általuk nyújtott ideiglenes lakásnak a kapujáig, az ő költségükre - hangzott a lélegzetelállítóan nagyvonalúnak szánt felvilágosítás a fentebb említett telefonbeszélgetések egyikében. Ez igazán lekötelez. Na és a családom? - így én, óvatoskodón, de azért csak magabiztosan, mint egy kényeskedve nyújtózkodó, ámde kíváncsi macska, amikor már alig képes kivárni az egy ideje fölöttébb esedékessé vált, sőt idejét is múlt simogatást. Az sajnos nem az ő problémájuk - robbantották a kézigránátot bele a képembe, tökéletes elképedésemre, sőt elszörnyedésemre, csak így, dermesztően tapintatlanul. Körülbelül olyan intim hangokat hallatva, mintha egy páncélszekrény mélyéből intéznének szózatot a fülét hegyező emberiséghez. Semmiképpen sem úgy, ahogyan az az állítólag a modorra oly sokat adó angolokhoz, hanem jóval inkább úgy, ahogy az lélektelen és még otrombán modortalan, nemzetközire lecsiszolódott bürokratákhoz illik. Mire én: Egy pillanat. Álljon meg a menet, vegyünk egy mély lélegzetet. Hogyan is tetszik ezt a 'probléma'-dolgot érteni? Tessék már mondani: milyen megközelítéssel sikerült bárkinek is arra a következtetésre jutnia, hogy ez ne lenne az önök problémája? Miért ne lenne? Hiszen tudják, hogy családos ember vagyok, ha másból történetesen nem is, hát abból, hogy a kitöltött kérdőíveken mindenütt ott szerepel nejem és két ellátatlan gyermekem neve. Már úgy értem, azoké, akik itt mellettem közel sem csak papíron, de nagyon is a valóságban léteznek. Szíveskedne megmagyarázni, hogy ez miért is ne tartozna önökre, illetve miért is ne lenne mód az ő velem együtt megteendő útjuk költségeinek a fedezésére? - Sajnos, jelenleg erre, vagyis hogy a legközelebbi hozzátartozók útjának a fedezésére valóban nincsen mód. Csakis majd egy fél év múlva lesz, az állandósítás alkalmából, remélhetőleg ugyebár.

Ha benne lett volna, még az a mondabeli bicska is kinyílt volna a zsebemben, hiszen ez a 'remélhetőleg ugyebár' oda a mondat végére biggyesztve kétségkívül erős volt, még a finomkodó brit gorombaságok széles skálájáról mindeddig mit sem sejtő, ilyen ügyekben ártatlan lényemnek. Másképp talán inkább úgy mondhatnám, hogy jól megérdemelt pimaszkodás volt ez a javából ki mással - dönthette el magában a személyzetis vakarcs -, mint a lám csak a foga fehérjét hirtelenjében mégis kimutató, még nem is a falakon belüli, de máris követelőző barbárral. Én persze alaposan ki voltam borulva, és felháborodásomat csakis valamelyest mérsékelve, mindennek ellenére megkíséreltem, igaz, csak módjával, de azért szívóskodni. - Nem tehetnének ez egyszer mégiscsak kivételt, nem, a legkevésbé sem úgy, hogy ezzel valamiféle precedenst teremtenének, viszont tekintettel arra, hogy én még ropogósan friss kivándorló vagyok, annak is a politikai menekült fajtájából, aki éppen most jött ide onnan, Európából, és akinek az égvilágon semmire nincsen nemhogy a kellő, de még csak a lehető legminimálisabb anyagi fedezete sem? - Nem, ez sajnos nem áll módjukban. Félreértések elkerülése végett nyomban le is szögezte: Természetesen nem rólam, a legkevésbé sem valamiféle egyéni döntésről van szó, hanem hosszú évek során kialakult vállalati politikáról. - Már előre is elnézést kérek a kérdésért, de nem előlegezhetnék meg valamilyen jogcímen a család utazási költségeit - mondjuk kölcsönként? - Sajnos erre sincsen mód. - Nem beszélhetne talán minderről, a helyzet abszurd voltára tekintettel, még egyszer a feletteseivel? Vagy talán az ügyben leginkább érdekeltekkel, a magyar osztály illetékeseivel? - Ezt természetesen már meg is tette. Annak ellenére is, hogy ő a maga részéről a helyzetet egyáltalán nem tekinti abszurdnak. - És az eredmény? - Sajnos, érdemi változtatásra nincsen semmiféle lehetőség. - Értem. Helyesebben értem, uram, értem, csak fel nem foghatom. De azért természetesen szépen köszönöm. Márpedig én egyedül nem mehetek oda át, illetőleg oda vissza, minthogy nem hagyhatom itt alig pár napja-hete a fél világon át a hátamon idehurcolt, angolul még nem is gügyögő feleségemet meg két neveletlen gyermekemet. Akik, ha jól megfontoljuk, még azt sem igen tudják, hogy hol vannak. Persze hogy nem hagyhatom őket magukra. Nem hogy egy fél évre, de még csak három-négy napra sem. Viszont minthogy a legkevésbé sem áll szándékomban, hogy illetéktelenül és immár céltalanul zaklassam őket, továbbra is a BBC általam mindegyre kevésbé értett és még kevésbé értékelt belügyeibe avatkozzak, éppen ezért az epizód lezárásaként hadd szögezzem le: Igazán, végtelenül sajnálom. - Nem lenne azért talán helyes még egy kis időt szentelni ennek az alighanem nagy horderejű döntésnek az emóciók nélküli megfontolására? Ez a kis nyomorék mer nekem a történtek után még emóciókról szavalni? Nem mindennapi erőfeszítésembe került, hogy többé-kevésbé higgadtan zárjam le az ügyet. Ha lenne olyan kedves emlékezni rá - közöltem hosszabb szünet után -, akkor pár perccel ezelőtt éppen valami ilyesfélére kíséreltem meg őt, illetve az ő közbenjárásával az intézmény illetékeseit rábeszélni. Ez sajnos nem sikerülvén, számomra nem is maradt az égvilágon semmi megfontolni való. Még úgy sem, ha kiszorítjuk az egyenlegből a mellesleg már nem is létező emócióknak a maradványait is. Meg vagyok győződve arról, hogy amint tette azt mindeddig oly sikeresen, meglesz a BBC nélkülem ezentúl is, mint ahogy én is igyekezni fogok a csalódást, már ha az egyáltalán lehetséges lenne, valahogy túlélni. - Ó, mérhetetlenül sajnálom, hogy így történt. - Én is, uram. Nemkülönben. - Good bye. - Good bye.

Remélem, a tárgykörben persze hogy felkészületlen olvasó a történetet velem együtt több szempontból tartja majd tanulságosnak, annak ellenére, hogy befejező aktusában a 'sajnos' meg a 'sajnálom' szó messze a sokéves átlag alatt, csupán vagy hét alkalommal fordult elő. Mondom tanulságosnak, mert bizony az abból levonandó következtetések gazdagságát, az egész tanmese értékű történet, ha tetszik, életem főbb vonalainak a jellegzetességeit illetően legalább hármasikrekkel terhesnek tűnik. Vagyis hogy a sztoriban benne van az én kis életem.

Tanulságos ez a sztori például azért, mert egy nem hogy ki nem mondott, nem hogy babonásan elhallgatott vágy teljesülésének a hajszál híján valóra válásáról volt itt szó, hanem ennél is jóval többről: egy soha nem is realizált, az esetleges említése esetén is nyomban fantazmagóriának minősítendő lehetőség lehetetlensége miatt még csak nem is álmodott, hozzám arra jártában, talán éppen unalmában bekopogó vágy kiélésének a fantomként felmerüléséről, majd már-már megvalósulásáról úgy, hogy azt majd kinek másnak, mint természetesen nekem, saját magamnak kelljen alaposan felcsigázott létemtől eltaszítanom. Na és az irónia csúcsa: mindezenközben még azt sem vághattam bele az ángliusok képébe, hogy: Piha! Néhány szón kívül sikerült az egészből úgy kimásznom, hogy nem mondtam meg nekik amúgy igazából a véleményemet. Az előbb említett, a lelkiállapotomat kiválóan jellemző szót is csak azért írtam ide, hogy más, ennél ugyan kevésbé tömör, de annál inkább a fejemben forgó, vérzivataros kifejezések bedobásának a lehetőségét már ne is említsem. Történt pedig ez azért, mert hirdetésükből kihagyva azt a jelentéktelen kis szót, hogy 'egyedülálló', előállították azt a nagy büdös helyzetet, amelyben az élet gyönyörű ajándék-kínálata kapja magát, besétál az ajtón, pardon, behuppan az ablakon, rá egyenesen a tulipántos, pirossal ékesített mélyzöld ládára, karjaiban dédelgetve hozza magával a beteljesülésnek az ígéretét, pengőn összeveri sarkantyús kiscsizmáját és azt mondja: szerbusz, kedves gazdám, rendelkezz velem tetszésed szerint, hiszen mostantól fogva én csakis téged szolgállak. Mire én: jóságos egek, én eddigi életemben mindig terád vártam. Már a kezdetektől fogva, ott kinn a kapufélfánál. Ahol közben megtudtam, hogy mi a tél... A többi mind, mind csak időhúzás volt. Tehát? Tehát ha eddig eljutottunk, akkor: mars ki! Takarodj! Piha! Ja igen, és: fölöttébb sajnálom. Good bye!

Ha ez a sztori, váratlan kanyarokkal teli, hajmeresztően hullámvasutas pályájának a bukdácsolásaival esetleg emlékeztetne, akárcsak távolról is, valami olyasmire, amiről itt, ezeken az oldalakon igen sok szó esik, akkor az közel sem lenne tekintendő a véletlen művének. Na és ha már itt tartunk: bizony nem önmagáért, annál inkább viszont ezért is mondódott el - és ez lehetne a kis történetből a szívet szorongató 'másodszor is'.

Harmadszor: Életem titkos vágyának a meghiúsulásával a BBC-ügy a képembe röhögő, kamasz fintorral végső fokon igen jót tett nekem - azzal egyidejűleg, illetve majd azt követően, hogy a lelkem zokogott az elkapkodott, megszégyenítően a saját ideje előtt bekövetkezett ejakulációs kudarc, az amiatt létrejött ellehetetlenülés kínja miatt. Hogy mégis miért? Azért, mert ha elköteleztem volna magam, akkor alighanem a rosszabbik utat választottam volna. Amint azt később megtudtam, minden részletében - csaknem mindenében - megtanultam.

Angliában ugyanis a fizetések az összehasonlítható rádiós munkakörökben jóval alacsonyabbak voltak és azok még ma is, mint itt nálunk, mondjuk a Szabad Európa Rádió New York-i fiókintézetében, vagy Washingtonban, az itteni kormányrádiónál, az Amerika Hangjánál. Az előrehaladási lehetőségek szintén, ehhez hasonlóan Londonban általában jelentősen rosszabbak. Ami a munkakörülményeket illeti, azok a New York-inál jóval, de jóval gyatrábbak. Arról pedig már csak úgy futólag tennék említést, hogy a BBC-nél személy szerint nekem közel sem lett volna olyan mozgási terem, szabadságom és témaválasztási lehetőségem, mint majd néhány évvel később a Szabad Európa New York-i menedékében. Ahol gyakori bajkeveréseimmel, például már mindjárt a következő nap hajnalán sugárzandó anyagaim témájának a saját judiciumomra bízott kiválasztásával, majd annak a tárgynak a kezelésével, különféle olyan akcióimmal, amelyekkel tudtomon kívül és csakis a jóval később megértett módokon bizony érzékeny tyúkszemekre hágtam, szorgalmasan segítve elő a müncheni főnökök gyorsabb őszülését, kedvemre élhettem ki nehezen kordában tartható renitenskedő hajlamaimat is - amit elképzelni is lehetetlen lenne a jól fésült BBC-bürokraták esetében. Azután: én ugyan szeretem Angliát, Londont, de azt bizony már nem hinném, hogy tudnék is ott élni. Helyesebben: annak ellenére, hogy London ma - ma még? - izgalmas város, kétlem, hogy ott olyan jól tudnám érezni magam, mint itt. Na meg azért, ha már itt tartunk, különösen is: én valóban egy, sőt több, jó néhány életre szólóan jöttem el nem csak Magyarországról, de a vén, itt-ott intenzíven korhadó, mindinkább németek vezette és franciák pénecolta Európából. Meg éppen jelenlegi témánk, a BBC esetében attól a nem várt és fájdalommal elkönyvelt tendenciától is, hogy egyre inkább a harmadik világ - na meg ezen belül főleg az arabok - ideológiailag elkötelezett szócsövévé züllesszék le magukat. Múltjukat feledtetve és jövőjüket kilátástalanná téve. Úgy ám, egykori magának a szöges ellentétévé válva.

Na és negyedszer: a BBC felszikrázása, bevetülése a képbe, az egész téma váratlan napirendre kerülése nagy jót tett nekem másképp is, utólag, perspektivikusan, majd vagy hat évvel később meg azután. A későbbiekben. Bármennyire is más volt mindig, már eredeténél és rendeltetésénél fogva a két rádió, a Szabad Európa meg a BBC, a magyarok közül nem túl sokadmagammal - sokkal kevesebbel, mint azt reméltem volna -, idősebbekkel, annak idején az angol rádió gazdag-dús emlőin felnövekedettekkel a napi rutin teljesítése mellett fontosnak tartottuk megkísérelni ha nem is általában a BBC-nek, de igencsak kifejezetten annak a régi régi-BBC-szintnek a megközelítését munkánkban. Nem hinném, nem is hihetném, hogy ez túl gyakran sikerült volna; én magam sajnos az elkerülhetőnél is többet bukdácsoltam; mégis, ha csak néhányszor jutottunk el oda, már akkor is a múltból kikanyargó, pazar sor végére állhattunk be. Annál is inkább, mert maga a mai BBC is már hínáros, szutymós tájakra sodródott el attól a sekély vízben sok vállon oly magasra emelt piedesztáltól. Olyannyira, hogy a régi rémeket felváltó új, időnként repedt fazékot emlékezetbe idéző módon taszító hangok már valahonnan a politikai korrektség elviselhetetlen forrásaiból fakadnak ki és törnek a felszínre. (Utólagos beszúrás: mint távoli rokona, a BBC adásaiban forrásként a leggyakrabban felhasznált hírügynökség, a világhírű Reuter éppen a 2001-ben meg az az után történtek fényében tartotta aktuálisnak eddigi gyakorlatával szakítani, és úgy dönteni: anyagaiban többé nem fogja a 'terrorista' szót használni. Szívélyes üdvözletem ez alkalomból a morva anyjuknak. Aki hallja, adja át.)

Ez persze emlékezetbe idézi és sok minden mással együtt utólag talán igazolja a nagy angol történésznek, Macaulay-nak, de akár a történész-Churchillnek a véleményét arról, hogy a brit világbirodalmat már a kezdetek kezdetétől is valahogy a hanyag nemtörődömség tartósan ködös állapotában, nem lenne eszelős túlzás azt mondani: némileg véletlenül hozták össze. A legkevésbé sem előre megfontoltan, átgondoltan, inkább csak úgy opportunistán, ha nem éppen a garatra többé-kevésbé jócskán felöntve használva ki az adódó lehetőségeket.

És végül, ötödszörre, idetolakszik egy álmom ezekből a napokból, illetve pontosabban már nem a reményteljes elő-, hanem a lelombozódó végjáték időszakából. Alighanem régi filmek részleteiből összegyúrt, legalábbis én úgy véltem, jellegzetesen New York-i színháznak a színpadán álltam, egymagamban a bordó függöny előtt, egy felülről lelógatott, lóhere-alakúra kiképzett mikrofon-komplexum mögött. Magányomban ott fenn valahogy tudtam, hogy a sötét, nem is látott nézőteret ott lent zsúfolásig tölti meg az én első rádióműsoromat kivárni már alig képes közönség, színtiszta amerikai népség. Ez a népség viszont elszörnyedt, amikor én egy számukra ismeretlen nyelven kezdtem el nem éppen napi hírértékű értekezésemet, vagyis hát magyarul fejtágítottam őket, méghozzá mi másról, mint a harmincas évek közepének az olasz-abesszin háborújáról, különös tekintettel a világ akkori rocksztár-elődjére, Hailé Szelassziéra, a négusra magára. Végül csak megértve elképedésük okát, lélekszakadva váltottam át a szót angolra, mire előbb itt csattant össze két tenyér, majd ott, hogy aztán jóakaróim érzelemmegnyilvánulása tapsviharrá terebélyesedjen. Gondolom talán azért, mert az amerikaiak mindig is csodálták a többnyelvűséget. Bármi lett légyen is az oka, meg kell mondjam, hogy a tetszésnyilvánításnak ez a formája jólesett. Annál is inkább, mert szégyelltem magam, hiszen az alkalomhoz illő szmoking helyett rajtam csak egy jellegtelen és mint ilyen lestrapált szürke nadrág meg egy divatjamúlt sötétkék ingpulóver volt, az is belegyűrve a nadrágba.

Éppen belefogtam tehát az Eritreából előretörő Graziani marsall aduai csatájának az elemzésébe, amikor a sóder nyomása közben egyszer csak azon értem tetten magam, hogy töprengek: vajon elénekeljem-e a szavaimon csüngő egybegyűlteknek az akkori, világszerte ismertté vált abesszin ihletésű olasz katonanótát, a Facitanerát ('megostromolták ott a barna lánykát/ a terepszínű olasz katonák'). De nem tettem, mert... Mert hát igen, kezdett valamilyen kínos érzés venni erőt rajtam. Mégpedig amiatt a sajátos helyen még sajátosabb körülmény miatt, hogy egy pezsgődugó diszkrét pukkanásához hasonló hangot hallatva, nadrágomon az akkor még nem zippzáras slicc egyik gombját éppen most érte utol minden gombok végső, elkerülhetetlen és ezért ha egyáltalán, akkor is csak mérsékelten megható sorsa. Próbáltam tehát tovább csillogtatni sokoldalú abesszin ismereteimet, amikor pukk! - az első gombot, meglehet, csak hivatásbeli szolidaritásból, követte le, oda elém, a színpadra a második. A helyzet kezdett válságos méreteket ölteni, mert aztán nyomban, most már a távirányítás konspiratív lehetőségét is felvetően, követte társait a harmadik. Én meg ott valahol fönn, a fejemnél csakis az örökkévalóságra összpontosítva tántoríthatatlanul karattyoltam, bele a lóherébe, de közben ott lenn, az alantasabb régiókban a hajdan még oly megszokott szürke nadrág már csupán a bokáimat tartotta össze, azokat viszont, nyilván az előbbi malheur-sorozatot jóváteendőn, rendületlenül. Sőt olyannyira kötelességtudóan, hogy ha távozni akartam volna, akkor se igen tudtam volna ezt a feladatot teljesíteni másképp, mint egy rececés vargács népi táncot imitálva, aprócskákat tottyanva és közben hejehujázva oldalogni ki a nyomorult színpadról. A közönség viszont ekkorra könyörületességből már eltűnt, fölszívódott. Én meg, más kiúttal az ostoba helyzetből nem rendelkezvén, bő verejtékben fürödve riadtam föl, a saját hálószobámban, abban is a saját ágyamban, így szabadulva végül is meg BBC-ellehetetlenülésem még egy kasztrációs vezérmotívummal is megterhelt katasztrófájától.

Hát körülbelül ennyit faramuci sorsom alighanem legravaszabb fricskájáról. A déjà vu elképesztően lidércnyomásos érzéséről. Na és főleg az én saját, különbejáratú rutinomról. A nagy, a fájó, a szerencsés bukásról.

* * *

Némi habozás után megértettem: nem tudom megállni, hogy az én papírformámnak egy másik, az eddig tárgyaltaknál összehasonlíthatatlanul jelentéktelenebb, azokhoz nem is mérhető, szépségében és főleg jellegében mégis önmagáért beszélő példájáról pont itt ne essék említés.

1944-ben vagyunk, annak is a nyarán, az alföldi, hírös városi változatból, napszítta, porcserezte 18 éves zsidók munkaszolgálatban, a Kecskemét melletti német katonai repülőtéren. Igaz, ahol repülőgépek már csak hébe-hóba fordulnak elő. És ha mégis, akkor azok az ormótlan, hatmotoros szállítógépek, amelyeket egyetlen géppuskasorozattal is ki lehet végezni, hogy máris égjenek, mint a máglya - amint azt vagy három alkalommal is módunkban állt kéjes örömmel végigélvezni.

Nekünk amúgy nem mondhatnám, hogy emígy különösebben rossz dolgunk lenne. Rossznak persze hogy rossz, de nem különösebben. Már csak azért sem, mert a jelek szerint - élünk. Ami akkoriban nem lebecsülendő teljesítménynek volt tekintendő, mert azt már közel sem mindenki mondhatta el magáról. Na igen, dolgozni kell, megbombázott kifutópályákat javítgatni, légelhárító ágyúknak állásokat építeni, földmunkákkal tölteni maradék szabadidőnket. Szorgalmasan és főleg lelkesen szabotálunk, amikor csak módunk van rá. Délután szorgalmasan szedjük szét azt a keveset, amit délelőtt úgy-ahogy összeraktunk. És mert a fütyülős barackpálinkát magán a szülőhelyén favorizáló, mostanság némileg tántorgó honvédegyénekből álló keret általában oda se baszik, inkább csak alszik, találunk is rá módot, bőven. (Az alvó keretlegényekről jut eszembe a cigány népdal: "Híttak engem dógozni/, inkább mentem csórelni,/ Láttam a magyarokat kapányi meg kaszányi,/ én meg csak úgy szoveltam az árnyékban.")

Enyhén szólva kínos, hogy jövendő felszabadítóinktól kell folyvást félteni nyamvadt életünket. Ha reggel-délelőtt az amerikai Liberátorok jönnek dél felől Budapestet vagy Szolnokot vagy még ezeknél is északabbra fekvő célpontokat bombázni, fölöttünk úsznak el mint a békés méltóságteljességnek, magának a jószándéknak a megtestesülései, a ragyogó napfényt millió csillámlással visszaverő, impozánsan zárt harci alakzatban, míg köröttük szúnyogokként nyüzsögnek a védelmükkel megbízott, fürge vadászgépek. Amelyek közül az éppen ügyeletesek minden átrepülés alkalmából le is jönnek szinte a repteret körülvevő fák lombkoronáira, hogy hosszában meg széltében géppuskáikból szórják meg az esetleg felszállni készülő vagy a földön meglepett német vadászgépeket - helyesebben, ma már azok hiányában, a tőlük rettegő, rájuk még nézni is, nemhogy lőni kész kezelőszemélyzetét a légelhárító fegyvereknek. Nekünk úgy tűnik, mintha ősidők óta ismernénk Joe-t meg Johnt, amint pontosan belerepülnek, igen, ide a képünkbe, és lelki szemeinkkel is látjuk, külön minden egyes kilőtt töltényként meg az azokból összefüggő sorozatokként is a géppuskagolyókat, amelyek kivétel nélkül mind a homlokunk közepébe, az orrunknál két-három centiméternyire csapódnak majd be, hogy ott kerek kis lyukacskákat hagyjanak maguk után. Csak úgy emlékeztetőül. Nincs mit tenni, mint tovább, még ha ezért fizetnének, akkor sem nézni, csak szorosra zárni a szemhéjakat, aztán belefúrni magunkat a földbe, karunkkal 'védve' a fejünket. Vagy, mint azt talán a többség ki tudja miért, de öntudatlanul teszi, a saját fenekét. Meg ha tudunk, imádkozni. Mi isten kegyelméből mindig megúsztuk, de egy velünk együtt lévő, idősebb zsidókból összeállított századból néhányan meghaltak - az egyik vagy három méterre tőlem -, még többen meg megsebesültek. Ugyanennek a színielőadásnak az esti-éjszakai változatában aztán, úgy 9-10 óra tájban, az angolok játsszák el velünk ugyanezt, csak dramaturgiailag némileg visszafogottabban, merthogy akkor nem látjuk a pilóták szemének a fehérjét. Eszelős egy helyzet: Joe meg John, a névtelen-láthatatlan angol vadászpilóták anélkül, hogy erről sejtelmük lenne, értünk harcolnak, csak közben a háború kegyetlen logikájából ránk is lőnek, bele a fejünkbe vagy a fenekünkbe. Mint később megtanultam: A 22-es csapdájának az írója, Joseph Heller által még csak fel sem tételezett, de a könyvében kibontott többi elmebajnál nem kevésbé lenyűgöző vetülete volt ez a minket a vadászrepülőkkel összefűző valóságunk. Hiszen abban is a gépek - csak az amerikaiak? - az olaszországi Bariból jöttek.

Mondom, fogoly-voltunk ellenére is egyébként úgy-ahogy meglettünk volna, csak persze folyton éhesek voltunk. Viszont a mi körletünk, emeletes 'ágyakkal' felszerelt barakkjainkkal, a repülőtér legszélén volt, észak felé. Ezért aztán nem okozott különösebb problémát a dűlőúton átballagva a szomszédos kukoricásba menni dolgavégezni - az egyik bajtársat grafikusan is ábrázolták, amint a háború után civilben egy csemegeüzlet kirakatában két kukoricaszárba kapaszkodva foglal el hasonló pozíciót -, és ott még alkalomadtán sikerült egy-egy ránk vigyorgó, nekünk lapító dinnyével is közelebbi ismeretségbe kerülni. Ha meg innen messzebbre merészkedtünk volna, akkor előbb-utóbb a környékbeli tanyákhoz is eljutottunk volna. Csak hát ezt persze hogy nem lehetett, illetve nem lett volna tanácsos megreszkírozni, nemcsak a vidéken időnként valósággal hemzsegő, a szadista vadállatok szerepkörét példás öntudattal betöltő magyar csendőrök miatt - a reptéri Luftwaffe-németek ránk se bagóztak -, de még abban sem lehettünk volna biztosak, hogy a parasztok hogyan fogadnának bennünket. Hiszen el voltunk mi zárva, méghozzá hermetikusan, a minket körülvevő, a tágabb-szűkebb értelemben körülöttünk lévő világtól. Igaz, ennek azokban az ezerszer elátkozott, gyilkos hónapokban megvoltak a maga előnyei is. Amelyeket mi sejtettünk ugyan, de teljes valóságukban majd csak jóval később értettünk meg. Például azt, hogy a hazaírt leveleiket a 'Címzett ismeretlen' bélyegzővel lepecsételten visszakapó vidéki meg Pest-környéki bajtársak már mind apátlan-anyátlan, család, rokonság, barátok nélkül maradt árvák voltak. Úgy álltak ebben a nyomorult világban magukban, mint a hüvelykujjam. Csak éppenhogy ezt - legalábbis egy ideig - még nem tudták biztosan. Mi velük együtt a levelekből, olykor-olykor a BBC-ből meg a susmogásokból tudni véltük, hogy szüleik-testvéreik-szeretteik valamiféle táborokban vannak, de aztán már arról, hogy hol és milyen körülmények közt, fogalmunk sem volt. Azt se tudtuk, hogy az elszórtan érkező pár levlap az "Arbeit macht frei" felirattal végül is mit jelent, hogyan lenne értékelendő. Vagy az is lehet, hogy értékelni, általában gondolkodni meg sem kíséreltünk, mert nem mertük ezt tenni? Még jónéhány hónap telt el addig, míg szembe kellett nézni a valósággal, a felfoghatatlannal; amikor először hallottuk a helységnevet: Auschwitz. Azt, amelyet az oroszok 1945 januárjában szabadítottak fel, de úgy, hogy a világ számára nem volt erről semmi, de semmi mondanivalójuk, egyetlen szavuk sem. Csakis egy angol katonai küldöttség rendkívüli nyomására álltak végre elő négy teljes hónap múltán, már májusban egy jelentéssel, amelynek a rádióban ismertetett változatában az a szó, hogy 'zsidó', nem szerepelt...

Mi kora őszre viszont nemcsak hozzászoktunk helyzetünkhöz, de megnőtt az önbizalmunk is. Szeptember legvégén egyik bajtársammal egy szép napon úgy döntöttünk: ebből a beszartságból elég volt; elindulunk, még azt is kifiguráztuk, milyen irányba, holnap kora délután. Ha minden jól megy, kajával megrakodva térünk meg. Ha nem... De hiszen eddig még sosem volt úgy, hogy ne lett volna valahogy. Végül is: bátraké a szerencse. Vagy ha nem, hát kisnyúl.

Jó két órába tellett, míg elértünk egy szép, tiszta tanyára, meglehetősen nagy kiterjedésű épületcsoportjával. Ahogy az ott látható emberekhez közeledtünk, szívünk a klisét utánozva valóban a torkunkban dobogott. Hamarosan kiderült azonban, hogy jó helyre kerültünk, ahol nem volt mitől félnünk. Nem kellett magyarázni, kik vagyunk - katonasapkánk meg sárga karszalagunk felérhetett akár egy bő lére eresztett, valódi létünket semmiképpen sem szépítő önéletrajzzal is. Mondtuk: éhesek vagyunk, de az aztán nagyon, viszont nem kéregetni jöttünk, van valami pénzünk. Szeretnénk enni valamicskét meg ennivalót is venni, hogy visszavigyük magunkkal. A többieknek is. Szépen kérjük, segítsenek ebben.

Végtelen szerencsénk volt: éppen vacsoraidőben érkeztünk, a világ kimagaslóan legrendesebb népeihez. Jaj, kedveskéim, üljenek már le, oszt egyenek velünk - hívott meg vonakodó bennünket a gazdasszony. Voltak ott az asztal körül felnőttek vagy hatan-nyolcan, gyerekek meg talán ugyanannyian. Sehol egyetlen ferde pillantás, csak kedvesség meg egyfajta zavart, csaknem szégyenkező, mi úgy véltük, valahogy félénk mosolygás, amit - amint azt később, hazafelé meg is beszéltük egymással - nemigen tudtunk hová tenni. Belőlünk meg csak úgy szállt el a visszafojtott szorongás, hiszen nekünk, az elvadult kivetetteknek, ez volt hónapok óta az első találkozásunk - emberekkel. Azok közül is milyenekkel - akkor, amikor maga az ember szó önmagában, bármiféle kommentár nélkül is semmi mást, mint másképp kimondhatatlan átkot jelentett. Az asszony nem győzött mentegetőzni a 'szerény' vacsora miatt, ami bablevesből meg mákos gubából állt. De olyanból, amilyenről én, a tésztaevő, a hús nélkül, csak úgy tésztán meg mondjuk sajton is megélő mind ez ideig még álmodni se mertem. A jó cukros mák megolvadt, így aztán a fantasztikusan átitatott guba elfogyasztása után kanállal lehetett kimerni a mélytányér aljából! A legkevésbé sem hiszem, hogy az Olimposzon az istenek ambróziája megközelíthette volna ezt a fenséges ételt. Hogy kérünk-e még? Hálás köszönettel kértünk és ettünk még egy jókora porciót, de akkor már a háziak részvétteljesen elképedt asszisztálása kíséretében.

Nagyon megköszöntük, vettünk - venni akartunk, de nem fogadták el a pénzt - ha jól emlékszem, tíz tojást meg egy vekni kenyeret, majd megállapodtunk: holnap tíz csajkával jövünk és azt mind megtöltjük a világ legjobb mákos gubájával! De azért aztán már fizetni fogunk.

Hazafelé nehezen cipelendő bendőnkkel jóval tovább tartott az út. Vagy egy órányira a repülőtértől lepihentünk; nekem egy nagy fa alja jutott. Azon a nyáron a mi környékünkön aszály volt - bárhová is nézett az ember, a szeme mindenütt a nyomaiba ütközött. Bár már kezdett későre járni, azért fölöttünk az ég olyan felperzselten volt üres, hogy még egy hivatásos mesemondónak a frissen kitalált története is valóságosabbként hathatott volna, mint egy felhőnek a fogalma ott fenn. Ahol a kérlelhetetlen kékség most olyannak tűnt, mint amely úgy nagyjából a vízözön óta soha, de még véletlenül sem találkozott volna egyetlen esőcseppel sem.

Amikor 'hazaértünk', az aggódó bajtársak ugyancsak értékelték közreműködésünket a nemes ügy, táplálkozásuk feljavítása érdekében. Na és az emberek iránti hitük legalábbis feltételes változásában. Meg közben együtt éldelegtünk annak a közmondásnak az igazságáról, hogy: Aki keres, az talál. Aztán, a takarodót várva, készülődtünk volna már lefeküdni is, amikor egyszer csak a századparancsnok-helyettes jelent meg a színen és felsorakoztatott bennünket. Hihetetlen szerencsénk volt vele, mert derék ember volt, civilben miskolci vasutastiszt, már nem túl messze az ötventől, most éppen marcona hadfi, úgy is, mint hadapród-őrmester. Mi nemcsak őszinte tisztelettel néztünk föl rá, de valóban szerettük is, olyannyira, hogy hálánk jeléül a hadapródot többnyire Csatapicinek neveztük - természetesen csak egymás közt, az ő háta mögött. Fiúk - közölte az öreg, leplezetlenül letört hangon -, a jó életnek vége. Parancsba jött: hajnalban bevagonírozunk és megyünk - Szolnokra. Pontosabban a Szolnok melletti Abonyba. Ott lesz a körlet, de dolgozni be kell járni Szolnokra. Nesze neked: annyi sok hely között hová mennénk mi máshová, mint éppen Szolnokra, amelynek a pályaudvara az előző napok vagy hetek egyikén részesült egy megsemmisítő amerikai szőnyegbombázásban, és amelyen át a román fegyverletétel után az Erdélyen átszáguldó és már Debrecenhez közeledő oroszok feltételezhető útja Budapest felé kedélyesnek aligha nevezhető helyzeteket teremt majd. Mindehhez, úgy látszik, más már nem szükségeltetik, mint a mi személyes jelenlétünk.

A mese innen már aligha tartozik ide, ezekre az oldalakra - a mákos guba megtalálása és másnap már meg-nem-kapása vagy öt perccel a legutolsó pillanatok előtt azonban annál inkább. Bízvást mondhatom, hogy én soha életemben olyan jót nem ettem, mint előző este. Nem is hiszem, hogy valaha fogok. Pedig nem vagyok én haspók, soha nem is voltam. Azóta sok-sok év telt el, de úgy látszik, valahogy nyomtalanul tette ezt, mert annak a gubának az ízét, ha csak rágondolok, még most is itt érzem a számban. A hozzá tapadó, póztalan emberi jó szándékot meg ott valahol bent, a szívemben. Csak még mindig, még azóta is fáj: vajon miért nem találtuk meg a bátorságot meg a tisztességes emberek lakta helyet egy hónappal, egy héttel korábban? Jó, nem bánom, akárcsak egyetlenegy nappal előbb! Egy nappal, kettővel korábban vagy későbben - ezért vagy azért az ember sok mindent hajlandó lenne az ügyeletes isten lába elé helyezni.

Hát igen, ma már ezt is értem, hiszen az ehhez szükséges anyag valóságos kincsestárát gyűjtöttem össze: kifutottam én akkor a később majd oly megszokottá való formámat. Még panaszkodásra sincsen, mint ahogy nem is lehetne semmi okom. Hiszen változatlanul és a régi lelkesedéssel mondhatom: életem legjobb ételét ehettem meg, még repetázhattam is belőle, magának annak az életnek az égből pottyant ajándéktól akkortájt ugyancsak szokatlan jó érzéssel eltelt perceiben, igaz, mindössze néhány órával a minket egyenesen a pokolba szállító vonat indulása előtt. Ha már elkerülhetetlen volt, akkor mégiscsak jobb volt odamenni az egyszer az életben nekem félretett, osztályrészemül juttatott lucullusi lakoma nélkül?

Rádiótól rádióig: a SZER

A csodálatos mákos gubától a mese sodra messzire elvisz, vissza egészen a Rádióhoz, New Yorkba. Ahonnan, mivelhogy tehettem meg volt mit bepótolnom, elég gyakran jártam át turistaként meg hivatalos ügyekben is Európába, ez utóbbiak alkalmából hová máshová, mint a Szabad Európa Rádió híres - vagy hírhedt? - müncheni központjába. A személyesen is megismert figurákkal kapcsolatosan fogalmazódott meg bennem: az emberek természetesen különböznek egymástól, például karakterük meg annak a konzisztenciája szerint, olyannyira roppantul, hogy felölelhetik a különbségek hihetetlenül széles skáláját, mondjuk Dr. Jekyll kettéhasadt lelkétől el egészen egy Parsifálnak vagy egy Don Quijoténak a monomániákusságáig.

Hát ez a skála az én új kollégáim körében a nyomás hatása alatt meg a kontraszelekciónak köszönhetően hihetetlenül szűk térre korlátozódott. A csekély számú, viszont annál inkább tiszteletre méltó kivételtől eltekintve eluralkodott közöttük a harcosan nagyszájú, de közben az amerikaiak felé eszméletlenül gyáva, ezért is aztán egymással-egymás közt szakadatlanul fondorkodó, a hátbaszúrás gyakorlásában mesteri szintet elért, maga a megtestesült kétszínűség, az egymás haját tépő, az egymást folyvást legörényező, a megszállott törtető, a bepörgött karrierista, az amerikai pénzen kiválóan megélő hivatásos Amerika-gyűlölő, a nekibúsult, sírva vígadó, a nap előrehaladásával arányosan merev-részeggé váló politikai emigráns rendszerint kétes tisztaságú típusa. Nem, a legkevésbé sem csakis a lelkében, de a testében is. Mindeme példányok közös nevezőre voltak hozhatóak abban is, hogy nemi vágyaikat rendszerint endogám módon, a Rádión vagy ha erre lehetőség nyílt, akkor magán a magyar osztályon belül keresztben-kasul próbálták végszükség esetén még, isten neki fakereszt, házassággal is kielégíteni, de egyebek közt mert kevés volt és mindegyre kevesebb lett a fóka, eszkimóink szakadatlanul szexre kiéhezettek, ezért aztán még hisztériásabban frusztráltak voltak. Még az amonnan, a kommunista Keletről alulra-fölülre szorgalmasan beépített szegénylegény-spiclik meg a szabályos magyar gettóba zárt, szintén frusztrált intellektuelek is. Igaz, adódott ott néhány, nem éppen sok és nem szükségszerűen elsőrangú, de mégiscsak újságíró - meg sajnos, csak úgy mutatóban, egy-két nyilván múlt- meg jövőbeli bűneiért sokat szenvedő, írástudó ember is. Mindehhez az én osztályomon adva volt egy igazgató, aki meglepően toleránsan viselkedett, a kezdetekben értékelt gesztusok kíséretében ápolta is viszonyunkat, olyannyira, amint az hozzám kerülő utakon visszajutott, hogy akkortájt még mint új szerzeményéről büszkén áradozva zengett rólam dicshimnuszokat az amerikai vezetőknek. És akinek, amint az pár év alatt kiderült, az alig titkolt - már ha egyáltalán titkolt - politikai hőse nem más volt, mint - Kádár János! Hiszen neki hőséről meg világáról személyes benyomása nem volt, minthogy Magyarországot már a negyvenes évek végén, ha jól tudom, 1947-ben hagyta el. Ugye remélhetem, hogy szíveskednek ezt a legkevésbé sem nüansznyi finomságot kellően értékelni: erre, ilyen ingoványos talajra vitte a szíve meg az esze, de mindezeknél inkább a politikai beállítottsága a magyar osztály igazgatóját magának a kommunisták ellen folytatott hidegháború egyik változatának a lebonyolításával megbízott Rádiónak a központjában, Münchenben. Olyannyira, hogy számára, mint meggyőződése szerint minden tisztességes magyar ember számára magától értetődő volt: Kádár János országlása nagyszerűségében is egyszeri jelenség.

Az ellenpólust, tehát az ördögöt viszont a politikai - ezúttal már világpolitikai - színtéren manicheus főnököm számára - csakúgy, mint az akkori budapesti sajtóban meg rádióban is - nyomban az 1980-as elnökválasztási kampány kezdetétől fogva Ronald Reagan testesítette meg. Márpedig ezt főnököm elvbarátaival, kollektív mellüket féltéglákkal verve, hivatástudatuktól eltelten büszkén trombitálták világgá - hol másutt, mint indulása pillanatától fogva magának a rádiónak a műsoraiban, az amerikai választáson azért mégsem ezrével szavazó magyarhoni magyaroknak sugárzott adásokban -, miközben én, még mindig maga az amerikai tudósító, hivatásomnál fogva és persze lelkesen tettem a dolgokat a maguk kellő helyére. Ami éppen ezért logikusan ellentmondott mindannak a zagyvaságnak, torzításnak, nyílt hamisításnak, amelyet a budapesti kommunista sajtó hírek meg értékelések ürügyén összekontárkodott. Erre azután főnököm meg belső emberei engem igen gyorsan reaganistának nyilvánítottak, ami valami olyasmit jelenthetett, mint mondjuk - fasiszta. Vagy még inkább: barlanglakó. Troglodita.

Én persze valóban reaganista voltam, mondjuk a demokraták soraiból átállt, többségében ifjúkorában ilyen-olyan baloldali mozgalmár, zsidó intellektuel, majd most az úgynevezett neokonzervatívvá vált reaganistákkal együtt, persze hogy elsősorban és főként a megválasztandó elnök kemény szovjet vonala miatt; ez viszont a legkevésbé sem akadályozott meg abban, sőt kifejezetten elősegítette azt, hogy az ügyködési hatáskörömbe eső történésekről elfogulatlanul tájékoztassak. Csakhogy - és ez egy óriási CSAKHOGY - ha én elfogulatlanul tájékoztattam, akkor adásaimban a müncheni meg budapesti vágyálmokat voltam kénytelen akaratlanul is cáfolni, lévén az előszeretettel 'tehetségtelen színésznek' bélyegzett Reagan győzelme minden egyes héttel, hónappal biztosabb, majd később, a választás lebonyolítása után ő maga Amerika mindegyre népszerűbb elnöke. Ez viszont most már minden volt, csak nem az igazgató leghőbb vágya: ő New Yorkból, Amerikából bármit, de semmiképpen sem az akkori politikai realitásokat akarta hallani és hallatni. Fenébe a realitásokkal! Azok helyett akkor inkább már semmit. A következmény - ahogy kinyitottam a számat, azon nyomban első számú közellenséggé is avatódtam. Számára is, meg oly sok balos kolléga számára, akiknek Reagan lett a vörös posztó. Roppant érdekes helyzet: én nem változtam, a pacák nem változott - csakis a minket körülvevő és a munkánkat meghatározó körülmények változása vezetett - ma már tudom - teljesen logikusan és elkerülhetetlenül ide. Ha tetszik, akkor még nyílegyenesen 1956. október 25-től is. A magát akkortájt nyilván hős ellenállónak, jövendő aradi vértanúnak érző pasas szakadatlan és gyerekesen ostoba provokációival, de még hozzá hasonló beállítottságú, ottragadt amerikai feljebbvalói támogatása ellenére is egyre biztosabban vágta maga alatt a fát. Ekkorra már felismerhetően és objektíve egy kommunista útitársnak a szerepkörét töltve be majdnemhogy egy KISZ-es ifjúmunkás elszántságával ágált, nemcsak a műsorok összeállításában meg hangnemük megadásában, de még saját adásaiban is. Sőt elsősorban azokban. Így például az amerikai elnök személye és politikai vonala elleni harcos, sőt engesztelhetetlen kiállásának - egyebek közt saját hangján leadott, a szovjet imperializmus - Afganisztán - és a rövid távú amerikai katonai akció - Grenada - között egyenlőségjelet kitevő műsorokban - az igazgatósága jövőjét és nagyon is mellesleg a kettőnk közötti, ekkor már csak nyomokban kitapintható viszonyt illetően a főnökre nézve előrelátható, bár csak mérsékelten katasztrofális és jó sok pénzzel kibélelt következményeivel. Isten malmai ugyanis még a Rádió sajátos viszonyai közt is - igaz, elképesztően lassan bár, de azért - csak őröltek. Ő, a 'jó ügy' harcosa ment nagy kalap pénzzel nyugdíjba, míg én megfizettem ugyan érte, szüntetgették meg a műsoraimat az 'új' fiúk is, de megérte - hol voltak pár év múlva már a pozsgayk, az aczélok, majd alig valamivel később hol volt már maga az egész gyülevész had meg annak a nyakába omló romhalmaz?

* * *

Bár némileg rendhagyó jelenségekre az első néhány év után kezdtem ugyan gyanakodni olyan jelekből, amelyekre itt aligha lenne érdemes kitérni, végül mégis csak már rádiós pályafutásom vége felé, sőt megcáfolhatatlanul csupán annak befejezte után tudtam meg: ezt a magyar osztálybeli igazgatót eredetileg azért rakták amerikai protezsálói nem lebecsülendő hatalmat biztosító pozíciójába, mert alkalmasnak ítélték a hetvenes évek közepén, a rádió átszervezése után kitűzött, bizonyos új feladatoknak a végrehajtására. Ezek között szerepelt - az ám! - a titkos kapcsolattartás a müncheni magyar igazgató vagy megbízottja és, igen, nem csalás, nem ámítás, a budapesti kommunista kormány mindenkori megbízott reprezentánsa közt. Mondanom sem kell: ha ebből a rémtörténetből akár egyetlen szó vagy utalás még akkor, a hidegháború közepén, a hetvenes, de akár csak a nyolcvanas évek során szivárgott volna ki, abból percek alatt a kormányt, a kongresszust, a lapokat, egész Washingtont fölkavaró botrány tört volna ki. De nem szivárgott ki. (Későbbi beszúrás: a kádárista főnök az egész ügyről, legalábbis az én tudomásom szerint, végül is csak 1997-ben, tehát évekkel a magyar adás megszüntetése után szólalt meg először a nyilvánosság előtt, illetve nyilatkozott felkérésre - méghozzá a legcsekélyebb habozás nélkül, az első telefonhívásra, büszkélkedve ő maga tette szóvá az egész ügyet - egy amerikai barátomnak, végtelenül becsült és tisztelt barátomnak adott interjúban, aki akkor a Rádió történetéről megírandó könyvén dolgozott.) A rendszerint félévenkénti találkozók többségére - mint ezt én már más forrásból megtudtam - főleg Rómában és Bécsben került sor, a budapesti rezsimet pedig többnyire Boldizsár Iván képviselte. Igen, persze hogy ugyanaz a Boldizsár, aki '56 októberében azt a címlapos Nagy Imre-interjút készítette abban a szétkapkodott vasárnap délutáni budapesti lapban. Igen, persze hogy változatlanul ugyanaz, aki 1949-ben viszont egy még hasonszőrű társai közül is kirívó szennyiratot, egy förtelmes könyvet írt a kivégzett Rajk Lászlóék elleni eljárás igazolása ügyében... Az állítólagos szóbeli megállapodásban - közel sem lenne meglepő, ha annak létrehozásánál az ilyen természetű ügyekre mindig kapható washingtoni külügyminisztériumon kívül az akkor már egyre inkább kibelezett CIA is bábáskodott volna - Budapest beleegyezett abba, hogy az ország területéről többé nem zavarja a Rádió rövidhullámú adásait - csiklandozóan nevetésre ingerlő 'engedmény', már ha egyáltalán valaha is szándékában állott volna megtartani, mert tehette ezt és buzgón tette is az ország határain belülről meg kívülről is, főleg Kárpátaljáról. Vagyis hogy Ukrajnából. Ungvár meg Munkács környékéről. Csak ezt úgy adta el - már ha amerikai részről a budapesti nagykövetség jelentései nyomán néha mégiscsak szordinósan panaszkodtak egyet a Bécsbe szalajtott boldizsároknak -, mintha valami természetfölötti jelenséggel lenne dolguk, hogy ezt a fránya zavarást - már persze ha ilyen tényleg lenne, amiben ők a maguk részéről élénken kételkednek - sehogyan sem lehet megakadályozni.

Mindennek ellenére és az állítólagos 'engedménynek' a fejében viszont a Rádió Magyar Osztálya magára vállalta, hogy 'mérsékli' hangnemét a kommunista rendszer irányában - bármit jelentsen is ez. Nem mondja ezentúl azt, hogy 'lófasz a seggetekbe'? Csak úgy futólag és főleg mérsékelten minden stratégiai ponton elejti: ló fut a síkságon? Mert az is LFS? Vagy ehelyett alkalomadtán azt gügyögi, hogy 'pejparipa pimpilije popótokba'?

Nekem már a fogalmazás is tetszik, az, hogy mennyire egyszerű és ilyenségében mintaszerű. Gondoljon mindenki, amit csak akar. Úgyis az történik, amit mi akarunk - mondja Budapest -, de azért ha ragaszkodtok hozzá, megadjuk nektek a lehetőséget saját exponált hátsó részeteknek a fedezésére. Mert hiszen a megállapodás nyitva hagyja azt az apró, nemde jelentéktelen kérdést, hogy ki is határozná meg ezt a 'mérsékletet', mihez is hasonlítva, na meg a mérsékletnek a tartalmát, meg hogy az milyen formákat öltene, milyen területekre terjedne ki és meddig menne el... Ez pedig, méricskéljük bármerről-felől is a Rádió létének és fő-feladatának ezt a cinikus elárulását, nem mást jelentett, mint a Rádió irányvonalának, tehát a műsorpolitikájának a befolyásolására adni egy biankó csekket a Kádár-kormány hajdan kérges tenyerébe. Vagyis pontosan annak a kormánynak a kezébe, amelynek a léte, létének a milyensége, enyhített meg módosított, rettegett vagy kiröhögött, de mégiscsak proletárdiktatúrája tette önmagában egyáltalán még mindig szükségszerűvé a SZER Magyar Osztályának a létezését, tevékenységét, a budapesti rendszer - fel sem tételezett - bukásának a siettetését és mindezért, ennek az érdekében az Osztály összefogott, kiemelkedő színvonalú működését! Nem pedig - és ezt, gondolom, a lábukkal a földön álló embereknek talán külön hangsúlyozni se kéne - az 'összehangoló', 'baráti' (!) megbeszéléseken kialakítandó, mondhatnám csak minimális túlzással, párhuzamos vonal vagy helyesebben az előre kifundált szereposztás megvalósítását. Az eddigi három-négy kisávós helyett még egy ötödiknek a beépítését, de most már nem piszlicsáré feladatokkal, nem, ó nem a hallgatói levelek tartalmának és a hazai levélírók nevének Budapestre, az 'illetékes' kezekbe irányítására, de bele bizony a politikai irányt megszabó, vezető pozíciókba is. Vagyis a rádiós tevékenység nem lebecsülendő részének ily módon kétszeres illegalitásból irányítását. Mint ahogy az egésznek a fordítottja is igaz; én magam itten a legnyugatabbi pozíciókban a végén már valóban illegalitásban éreztem magam, valamilyen mondanivalót már nem egyenesen, hanem a sorok között kellett továbbítanom, olyannyira, hogy ennek az elképesztő fordulatnak a bekövetkeztén még csak alaposabban eltűnődni sem igen voltam képes. Mert hiszen ott a római meg bécsi magyar végeken az összehangoló találkozók állandó jellegű, fő témáiként a mindig fölmerülő új meg újabb problémák mellett elsősorban az elmondottaknak a változó végrehajtási módozatait, illetve a helyzetről kialakított vélemények cseréjét jelölték meg. Értsd: a közvetlen, igen aktív beleszólás gyakorlati megvalósításának a mindenkori körülményekhez áramvonalasan adaptálandó, aktuális módszereit. Teszem azt: a New York-i tudósító kora reggeli, Budapestet irritáló témájú és hangnemű adásainak a megváltoztatását, ha csak egy mód van rá, a megszüntetését. (Mit tesz isten, hát nem valóban ez volt az utód, az új igazgató legeslegelső intézkedése? Persze csak úgy a véletlenek összejátszásának a következményeként.)

A vége felé már idáig jutottak el. Megvolt hozzá a hatalmuk, hiszen nyilvánvaló volt, hogy bármiféle megállapodást eredetileg a Rádió átszervezése során, tehát úgy 1972 táján csakis magas amerikai kormányszervek beleegyezésével, ha nem éppen kezdeményezésével köthettek meg. Aztán szép lassan, fokozatosan, míg senki sem figyelt oda, az egésznek a tartalmát át is gyúrták. Tették pedig ezt az ügyhöz illő komolysággal, bízvást mondhatóan tökéllyel. Ez, mint később megtudtam, viszont módot adott az igazgatónak meg utódjának arra, hogy még az eredeti keretek lehetséges értelmezésén is messze túlmenjenek. Hajszál híján egészen addig, hogy egyes területeken már a rádiót a saját maga ellentétévé változtassák át. Például úgy, ahogyan arról aztán majd maga az igazgató az említett interjúban közölt érdekfeszítő részleteket. Így arról is, hogy nem akarván egyoldalúan csakis úgymond a 'rendszer megbízottaival' tartani a kapcsolatot, azt kiterjesztette a magyarhoni 'belső ellenzék' vezető figuráira, így elsősorban - tessék kapaszkodni! - Aczél Györgyre, akivel ő maga két ízben is 'szívélyes' megbeszélést folytatott.

A gyengébbek vagy csupán a fiatalabbak kedvéért hadd tegyem ehhez hozzá: Aczél György az MSZMP, a kommunista párt Politikai Bizottságának a tagja volt, vitathatatlanul, hors concours a Kádár-rendszer esze, ideológiai fő-főnöke, mint ilyen, a Rákosi-rezsim ideológiai és kultúrdiktátorának, Révai Józsefnek a méltó, bár sokkal kevésbé epés és jóval többet mosolygó utóda, Kádár legközelebbi tanácsadója, fülbesúgója, fülbemászó bogara, a saját maga manipuláltatásáért szinte könyörgő, megrokkant magyar értelmiség manipulálásának a bűvészinas-kezdetekből kinőtt nagymestere, aki, igaz, időnként megpróbálta magát olyanként adni el, mint aki a rendszer politikájának a mérséklésére törekszik. Nem, persze hogy nem a reformjára, csak mérséklésére, vagy mondjuk, sokkal inkább mondjuk, annak a látszatára. Ezt ugyan a példás következetességgel örökkön örökké hisztériás, Magyarországot valamiféle gyarmatuknak tekintő kelet-berlini sztálinistákon meg néhány, főleg magas kitüntetésekkel meg külföldi kéjutakkal lekenyerezett, mellesleg talán megzsarolható magyar írón kívül úgyszólván senki nem hitte el neki, magának 'Gyuri bácsinak' - már ha eltekintettek a kicsinyes és a dolog természetéből folyóan gyakran személyes párton belüli torzsalkodásoktól -, de ha elhitte volna, a nagylelkűen elhullajtott Aczél-morzsácskákat csipegetve a verebekkel együtt a lovak hagyta gőzölgő halomból, egy-egy könyv - tessék csak elképzelni, egy Moldova, mi több, egy Konrád, úgy ám, nem egy ál-, de egy igazi, egy valódi Konrád! - megjelentetésének a nagy kegyesen engedélyezését hozsannázva, az sem változtat azon, hogy a puszta feltételezés az akkor már ezer veszéllyel szembenézve is valóban, egyre inkább létező, növekvő, erősödő, tiltakozó akciókat szervező, majd illegális kiadványok egész sorával a világ elé lépő, működő, bátor, aktív ellenzék és Aczél György közötti bármiféle kapcsolatról - az maguknak az itt is alkalmazott szavaknak az értelmét alapvetően megkérdőjelező, meredek agyrém. Méghozzá az ilyesfajta agyrémek rendőrség által részletekben is szabályozott meg büntetett, pofozott, sőt rugdosott formájában. Az igazgató bizonyította: annyit ért a magyar politikához, mint a tyúk az ábécéhez. Vagy-avagy: tudja ő, nagyon is jól tudja, hogy mit csinál, de felhatalmazása birtokában, annak a védelmében szándékosan lő túl a célon. Mert ugyebár evés közben jön meg az étvágy. Kapcsolatot tartva a Kádár-rendszer potentátjaival, azok közül is a legmagasabb posztokon ülőkkel, azok által a háta mögött kiröhögve meg ezt kifejezésre is juttatva a politikai bábbá átalakított igazgató nyilván valamiféle jó, az emberiség előrehaladását elősegítő ügyért aktívkodó, jelentős, ha nem éppenséggel kimagasló szereplőnek tekintette magát a magyar közélet porondján. Ott, ahol a valódi, a bennszülött szereplők természetesen a tolakodó parvenünek kijáró, mélységes megvetéssel bántak vele. És abban a pillanatban, amikor végül bajba került, mint a forró krumplit, úgy ejtették őt ki védő-óvó kezeikből. Érdekes, ez a szabály csak nem változik: az árulókat, a kétkulacsosokat, a hiúságuk vagy más jellemhibájuk miatt kézben tarthatókat - elszórt kivételtől eltekintve - soha sehol még megbízóik sem becsülik, csak szorgoskodó szarjankóknak tekintik.

Aczélt állítani be még utólag, a rendszerváltozás után is mint a rendszer embrionális ellenzékének az egyik vezetőjét nemcsak durva történelemhamisítás, de a rossz lóra tevő játékos merev-nyakas ostobaságáról tesz tanúbizonyságot, amelynek a birtokában úgy tíz évig igazgatóként egyáltalán elfunkcionálgatni - hát ez bizony önmagában is köteteket mond a Rádió egészének az állapotáról a késői korszakban. Magára az igazgatóra talán a legjellemzőbb, hogy még Kádár halála, rendszerének a szétporladása után is rendületlenül meg volt győződve saját egykori küldetésének az akkor jelenbeli, sőt, bármilyen elképesztően hangozzék is ez, a mai helyességéről is! Nem, ő bizony nem engedett a negyvennyolcból! Ő, hogy úgy mondjam, ha rajta múlna, ma is szíves-örömest támasztaná fel a Kádár-rendszert, persze hogy Aczélostól. Azt is természetesen a vele való, az érte folytatandó, alaposan összehangolt kooperációval. Belezsongott szegény a konspirációba, elveszítette minden realitásérzékét. Így persze nemcsak hogy készségesen hagyta magát manipulálni, de az ezzel járó esetleges formaságok megkönnyítése érdekében még a térdhajlítás-bokafogás testtartást is előzékenyen vette fel. Ami, ha minden mástól eltekintenénk, már önmagában is jellemzi azt a helyzetet, amelybe én - és nemcsak én - végül is naivságomban gyanútlanul csöppentem bele. És amelyben nyakig benne csücsülve időnként elképedtem a programban megnyilvánuló eszelős jelenségektől, meg exponált helyzetem miatt az ellenem irányuló, mind nyíltabban és keserűbben ellenséges érzületeknek a megnyilvánulásaitól. Végül is, de csak miután lehullt a hályog a szememről, érkeztem el oda, hogy drasztikusan egyszerűsítsek, levonjak bizonyos tentatív, de annál messzebb menő elvi, gyakorlati és személyi konzekvenciákat úgy, hogy eközben írásaim irányvonalán nem kellett jottányit sem változtatnom. Viszont kivel így, kivel úgy, de előbb-utóbb az egész Kádár-barát banda tagjaival vagy megszakítottam minden kapcsolatot, vagy ha ez a munkakörülmények miatt lehetetlen volt, megértettem velük, hogy akkor kívánom látni őket, amikor a hátam közepét.

A müncheni darázsfészekhez képest én itt jóságos magányban leledzettem, lévén a kezdetekben az egyetlen, önmagát talán csak nem-megfúróan pártos magyar a New York-i irodában. Kivéve persze a nekem dolgozó szabadúszókat - itt free-lancereknek, szabad lándzsásoknak nevezik őket -, majd pár évvel később a két újonnan felvett belső munkatársat, beosztottat. Na és kivéve néhány értelmes nem-magyart a vagy hetven tagú és 25 nyelvű nagy kotyvalékban. Munka persze sok volt, dolgozni persze sokat kellett, méghozzá a hat órás időkülönbség na meg a városba bejárás miatt embertelenül korán kelve, hiszen a közlekedésre vagy három órát kellett hagyni. Nekem azonban az írás általában könnyen ment - igaz, könnyebben délután vagy este, amikorra azért végre már fel is ébredtem, ami a babona szerint kifejezetten segít az írásban -, hiszen az esetek túlnyomó többségében Amerikáról kellett beszélnem. Amelynek a rossznyelvek szerint állítólag maga New York City is része lenne - ebben azonban az ország hitetlen lakosai közül sokan élénken kételkednek. (Íródtak pedig ezek a sorok még a Világkereskedelmi Központ elleni terrormerénylet előtt.) Ők amúgy igazából nem is bánnák, ha a nagy földrengés, az, amelyet Californiában várnak, végül is itt történne meg, és úsztatná be New York városát, ha lehet, valahová messzire, mondjuk az Atlanti-óceán közepébe.

Nekem, bár valamelyest megértettem őket, de amúgy Holló-módra gyökértelen és ezért ugyancsak elnéző lévén, ilyesfajta problémám nemigen volt, általában össze tudtam egyeztetni a kibékíthetetleneknek tűnő ellentéteket. A napi kétszeri kötelező házi feladaton, a pár perces aktuális hírmagyarázatokon, gyors-kommentárokon felül írhattam tehát azt - New Yorkról vagy a vele szomszédos Amerikáról -, amit és amiről csak akartam, ahogyan azt kedvem tartotta. Igaz, ahogy múlt az idő, Münchenben egyre kevésbé lelkesedtek témaválasztásaimért, beleszólni ebbe azonban csak igen ritkán mertek. Mert ha ezt tették, én perceken belül átalakultam a régi pukkanccsá, és úgy bizonyítottam: nem kifejezetten aludttej folyik az ereimben. Hogy adott esetben magamat fegyelmezni csak módjával vagyok képes. Ilyenkor a müncheni nyuszikák gyorsan meglapultak. Nem személyemtől félelmükben; sokkal inkább azért, mert én voltam itt Amerikában, és az ottaniak tartós szorongásai szerint ki tudhatja, milyen befolyással rendelkezem a Rádió ügyeit meg végső soron a sorsát is kezükben tartó fejeseknél. Ami nem is olyan meglepő, ha tekintetbe vesszük, hogy egyes müncheni főkorifeusok múltbeli tevékenységük miatt még csak be sem léphettek az Egyesült Államokba! Nem szép: Münchenben alfőnöknek lenni anélkül, hogy a pacák akárcsak a lábát is betehetné Amerikába. Ezért aztán még a szokásosnál is kevesebbet tudtak Amerikáról - de egyébként is, a nyuszik szemszögéből a lét egyetlen realitása mindig is a hatalom volt. Vagyis hogy kiderült: az időnkénti felrobbanás nem bizonyult még ügyetlen taktikának sem. Így aztán békében hagytak, nem álltak útjában annak, hogy élvezzem jó mulatságomat, még úgy is, hogy közben magamat minden nap újra figyelmeztetve, anyagaimat ötször is meghúzva át kellett állnom a rádiós újságírás sajátos műfajára. Amely viszont a maga részéről kedvezett annak, hogy a rendelkezésre álló, szigorúan megszabott idő részvétlen könyörtelenségével kényszerítse tömörségre az embert. Még azt az embert is, akinek hajlamain kívül - igaz, némi kivételtől eltekintve - ezen oldalakon megnyilvánulóan sem éppen kenyere a szűkszavúság.

Adnom kellett olykor este vagy hétvégeken otthonról is, telefonon, mondjuk egy fontosnak ítélt késői elnöki beszédről vagy sajtóértekezletről, vagy egy váratlanul berobbant hazai-, világesemény legújabb fejleményéről. Percek alatt összedobott, rögtönzött írásokban. Vidám kis zűrzavarban, nagy hajszában, de hiszen a Magyarországon hajnali ötkor hallható, majd hatkor, hétkor és nyolckor, esetleg később is megismételt anyaggal perverz örömet okozott időben is meg értelmezésben is megelőzni, 'megverni' a Kossuth Rádiót. Na és ezzel legalábbis megkísérelni rászorítani őket a reménytelenre, vagyis arra, hogy valamennyire elmélyítsék a béka feneke alatt időző, gyatra amerikai tudósításaiknak a tartalmát meg a színvonalát. Adhattam egyébként elég gyakran egyenesben, élőben. Részt vehettem bútor nélküli, virtuális kerekasztal-beszélgetéseken a földrészek közt. Összeállíthattam sajtószemléket egy aktuális témáról az amerikai lapokból - és keserűen nyugtázhattam: közel sem csakis a budapesti sajtó, de annak minden szempontból az ellentétje, az itteni, az amerikai is, kevés kivételtől eltekintve és összehasonlíthatatlanul másképpen, de rohamosan veszít egykori nívójából.

* * *

Talán éppen most lenne érdemes mondani néhány szót a fölöttébb lassan és, mi tagadás, tekervényes utakon kialakuló véleményemről a mindegyre pejoratívabb mellékzöngékkel felmerülő témáról: az intellektuelekről. A szélesebb körű 'értelmiségi' egy nem könnyen körülhatárolható, de mégis diszkrét formájáról. Úgy egészében nem hinném, hogy eleve indulatos ellenszenvvel viseltettem volna iránta. Mert azt, hogy nincsen bennem egyetlen populista csont sem, talán nem is lenne szabad itt leírni, annyira magától értetődő. Annyiban, amennyiben, tegyük fel, voltak időnként - kamaszkorom után feltűnően ritkán - hőseim, vagy inkább mondhatnám, eszményképeim, még egyszerűbben favoritjaim, azok csoporttá nagyrészt éppen az intelligencia soraiból verbuválódtak. Nem kedveltem viszont ennek a fajtának a saját korszakombeli megnyilvánulási formáit, a szélesebb értelemben vett kortársakat, például már csak azért sem, mert sokat közülük képtelen voltam másnak látni, mint igen magas IQ-jú, azaz intelligenciahányadossal rendelkező, mégis ítélőképességük félreérthetetlen kótyagossága miatt kétségtelen seggfejeknek. Nem esett nehezemre megérteni, még inkább egyetérteni Orwell híres és híresen lesújtó kitételével, amely szerint 'egy bizonyos idea elképesztően, sőt lefegyverzően ostoba volta miatt csakis intellektuelek mutathattak már eleve hajlamot arra, hogy azon csüngjenek, abban szinte vallásos révülettel higgyenek.' Vagy ugyanez, más szavakkal: azok az eszmék, amelyek 'a leggyorsabban hódítják meg az intellektueleket, váltják ki belőlük a fékezhetetlen, már-már az eksztázist is megközelítő lelkesedést, és amelyek mellett tűzön-vízen át ki is tartanak, sajnos pontosan azok, amelyeket a legkisebb kétség nélkül a lehető legesztelenebbeknek lehet és kell is minősíteni.' Szerencsére ha már más nem is, amolyan utolsó mentségként legalábbis a hálátlan meg könyörtelen utókor nemigen mulasztja el megadni ezt a végső tisztességet.

Most, hogy ettől a begyemet ugyancsak nyomó témától legalábbis egy időre megszabadultam - szerencsére mind több és jobb könyv, tanulmány lát napvilágot a kérdésről -, nosza térjünk vissza az eddig elmesélteknél jóval ártatlanabb, jámborabb mulatság-műfajokhoz. Mert ugyebár a Rádióban 1980-ban közvetíthettem téli olimpiát Lake Placidből, ott is egyebek közt a híres-nevezetes amerikai-szovjet hokimeccset, egyik legnagyobb sportélményemet, amikor a hidegháború akkor ugyancsak dermedt-fagyos csúcspontján az amerikai amatőr gyerekek megverték - mit megverték, szabályosan elpáholták - a nehézsúlyú, hétpróbás szovjet profikat. Talán a legelső olyan alkalmat produkálva, amelyhez - itt ugyancsak szokatlan, ha nem éppen ismeretlen, csaknem európai foci-módon - az egész bepörgött ország járult hozzá őrjöngő drukkolásával, majd a győzelem abbahagyhatatlan ünneplésével. Közvetítettem négy évenként a republikánusok és a demokraták elnökjelölt-választó konvencióit - az előbbieket 1984-ben a texasi Dallasból, 45 fokos hőségben úgy, hogy amikor kiléptem a léghűtött szállodából, mintha nyomban egy szabályos, csak éppen izzó kőfalba ütközött volna ilyen típusú durva fordulatokra a legkevésbé sem felkészült, joggal megszeppent testem. Ezt pár héttel megelőzően pedig a demokraták elnökjelölt-választó gyűléséről tudósítottam város-szerelmemből, az engem elbájoló, magához ölelő San Franciscóból. Amit csakis az állítólagos helyi ismereteikkel fölvágni kívánó idegenek neveznek Friscónak, a valódi helyi közönség viszont nem is igen említ más néven, mint - a City. A Város. Maga a Város, az egyetlen, ami erre a névre érdemes. Valahogy úgy, ahogy a rómaiak birodalmuk központját, Rómát, minden más várostól, oppidumtól eltérően illették egyesegyedül az Urbs, vagyis a nagybetűs, a majdnem azt mondtam, a személyes varázzsal rendelkező Város, a Városok Városa névvel és címmel. Oppidum számtalan volt, elszórtan a minden irányban kiterjedt birodalomban - Urbs azonban csak egyetlenegy. (Mint ahogy ékesszólóan húzza ezt alá a pápai áldás a Városnak - tehát Rómának - és a Világnak. Urbi et orbi.)

Na és persze minden negyedik év novemberében, a hónap első hétfője utáni kedden, az itteni elnökválasztást követő éjszakán, az államonként különböző időpontokban beérkező eredményeket, majd a kialakulófélben lévő kimenetelt mérlegelve-értékelve-elemezve késő délutántól másnap hajnalig, suba alatt a műsorba suttyolhattam és ily módon eladhattam élő adásban millió forrásból összegyűjtött tudásomat, ismereteimet új hazámról, az Egyesült Államokról. Egy-egy eseménygazdag időszakban benn maradtam éjszakai adásra is a városban, majd utána a szállodába megtérés előtt még időt szakítva valamilyen szelíd New York-i duhajkodásra. Egy ízben a kocsmajárás visszahozta még a gyerekkoromat is. Méghozzá azokat az elszórt nyári pillanatokat, amikor apámnak segítettem a vendéglőben, a pult mögül szolgálva ki a 'futó' vendégeket. Ezt most történetesen az juttatta eszembe, hogy az egyik bárban egy lelombozódott figura megállíthatatlanul beszélt valamiről, nyilván élete nagy tragédiájáról, hogy mely igen csalfán hagyta őt ott az a nő, akiért pedig ő a lelkét tette ki, mindent, de mindent feláldozott. A csapos - itt ezt a műfajt bartendernek hívják - a mosogatógépből amúgy foltosan kikerült poharakat ereje végső megfeszítésével koncentrálva fényesítgette, és közben arcán egy olyan plasztik vigyorral hallgatta a véget érni nem akaró jeremiádáját a pacákra váratlanul rázuhant egyedüllétnek, egy olyan fokú, mások számára felfoghatatlan magánynak a kibírhatatlanságáról, amilyent olyan mukik szoktak viselni, akik valahogy, legalább még egy pár percig megkísérlik megállni, hogy kínjukban el ne üvöltsék magukat. A bartender iránti részvétem, szavamra mondom, nem ismert határt.

Remekek voltak a Cityben eltöltött esték - kalandokkal is, meg azok nélkül is. Egyszer például egy olyan nagyvárosi reminiszcenciám támadt, amely minden átmenet nélkül a tavaszi Pest Duna-parti hangulatát hozta vissza. Valahonnan a Margitsziget tájékáról. A Greenwich Village-ben csatangoltam, hogy megpihenni leüljek egy padra a Washington Square majdnem hogy elcsöndesedett, tehát számomra alig ismert légkörében. Egyszer csak lerohanták szaglószerveimet a virágzó hársfák semmi máshoz nem hasonlítható, bódítóan édes illatukkal - még éppen hogy csak az elviselhetetlenség határain innen. Az önös hársfa ilyen ünnepi aktust csak rövid időre enged meg magának meg a világnak, nyilván azért, hogy az valahogy el ne bízza magát. Meg azért is, mert nem akarja vállalni a felelősséget a tömény illat részegítő hatására közvetlenül visszavezethető, gyakran ugyancsak meglepő, de visszájukra többé már nem fordítható, bohó cselekedetekért. Közel sem csak New Yorkban vagy Budapesten. És nemcsak Berlinben, ott sem korlátozva magát az Unter den Lindenre. Én akkor a téren úgy éjféltájban pár percig kifejezetten úgy éreztem magam, mintha az éjszakai álmába burkolózó Karlovy Varyban vagy akár Baden-Badenben lennék. Mindezt ott, a betonba ágyazott New Yorknak a kellős közepén!

Helyzeti előnyömnél fogva mindjárt oly sokáig háttérbe szorított ügyének a világtémává avatódása pillanatában szinte öntöttem az anyagokat Wallenbergről, az 1944-ben vele együtt dolgozókról, köztük egy remek, nagy emberről, szeretett és végtelenül tisztelt barátomról, az azóta elhunyt Kiss Barna főhadnagyról meg az általa megmentett, a Dontól a felettesei által teremtett ezer veszélyen át hazahozott munkaszolgálatosokról; számtalan interjút készítettem, ismertettem az első, az ügyet végre, bár az én igényeimet illetően túlságosan is lassan, komótosan felkapó amerikai újságcikkeket, összevágtam jó néhány külön műsort is, főleg az akkor még makacs és egyben a mind inkább sarokba szoruló, ezért még a szokásosnál is durvább szovjet hazugságokról. Aztán persze időnként valami újat vagy rég nem hallottat visszaadó interjúkat is készíthettem emberekkel, például olyanokkal, mint a Rádióból addig száműzött, nem-hivatalosan, de annál osztályharcosabban letiltott Faludy Györggyel Torontóban 1979-ben, amolyan kétszemélyes és kétrészes, életrajzi anyagokkal jócskán megtűzdelt, helyesebben azokba ágyazott szerzői estet, tapasztalatlanságomra ugyancsak jellemző módon, minden mozdulatunkra jó hangosan reccsenő székeket választva ki aláfestő zene szolgáltatására, már persze csakis akkor, ha eltekintünk Gyurka fantasztikus házi énekes madár-kollekciójának a versek felolvasását ékesítő trilláitól. (Egy kiváló rádiótechnikusnak két teljes napi kemény munkájába került, hogy ezektől a mellékhatásoktól a szalagot, amennyire lehet, megtisztítsa.) Mindennek ellenére, amint az később kiderült, otthon, az őshazában meglepően sokan vették fel magnetofonra a réges-régen ki nem adott, nem is hallott, az elsősorban a kezdetekben, majd az idők folyamán legendássá vált Villon-átköltésekről ismert Faludy maga-mondta verseit - jól ismerteket, kívülről tudottakat meg először hallottakat egyaránt. Na és aztán egy fölöttébb sokoldalú interjúszérián dolgoztunk fenségesen szórakozva az évek során át drága barátommal, Heltai Györggyel, a forradalmi kormány '56-os külügyminiszter-helyettesével - a külügyi tárcát Nagy Imre magának tartotta meg -, majd a bukás után, már az emigrációban ugyancsak lehetetlen körülmények közt a neki kijáró módon aligha értékelhető tevékenységű, brüsszeli Nagy Imre Intézet igazgatójával, ezúttal már végleg letelepedve új otthonában, a dél-carolinai Charlestonban.

Legelső beszélgetésünkhöz az ottani nagy forgalmú kikötőben lehorgonyzott, múzeumként funkcionáló repülőgép-anyahajó adta a színhelyet. Nem akartam hinni a fülemnek, amikor közölték velem: ez itt a Yorktown. De hiszen a Yorktown a döntő csendes-óceáni fordulatot, négy japán anyahajó elsüllyesztését hozó, 1942 májusában lezajlott midway-i csatában veszett el - dünnyögtem fél-hangosan. Így igaz - jött a válasz -, de a remek előd megérdemelte, hogy neve ne tűnjön el nyomtalanul azokról a tengerekről, amelyeken a történelemben méltó helyet szerzett magának, kezdve a korall-tengeri csatával. Így tehát Heltaival a dicső előd helyébe és ugyancsak róla elnevezett Yorktown II. legtetején berendezett kísérleti rádióadó-toronyból néztünk rá a charlestoni öbölben fekvő Fort Sumter sziget-erődre, arra, amelyre 1861-ben az amerikai polgárháború legelső, kárt ugyan nem okozó, de annál messzebb hangzó ágyúlövését adták le a déliek a kikötőből. Mi pedig Gyurival például az 1956-os forradalom 25. évfordulója alkalmából emlékeinkről beszéltünk úgy, hogy a nagy vizen, az Atlanti-óceánon át szavakkal, véleményekkel és gondolatban szinte belenéztünk Európa hasába. Egyszerre voltunk három különböző földrajzi helyen és három különböző történelmi időpontban. Még azt a luxust is megengedhettük magunknak, hogy ne mindenben értsünk egyet egymással. Persze mi másról, mint a múltról gondolkodva hangosan, elkeveredtünk például a II. világháború egyes katonai akcióinak az értékeléséig is. Emlékszem, Gyuri nem helyeselt nekem, amikor szóba hoztam Churchill tervét az olaszországi fronttal kapcsolatban. Vagyis azt, hogy az isztriai félszigeten végrehajtandó partraszállás és onnan a ljubljanai nyíláson, a szlovén hegyek közötti fennsíkon át Bécs és Budapest irányába végrehajtandó angol-amerikai támadás ugyan közel sem gyerekjáték, de logikus és főleg a háború utáni erőviszonyokat illetően előrelátó hadművelet lett volna, úgy '44 vége táján, akkor már közel sem abszurd kockázatoknak a vállalásával. Gyuri, csakúgy, mint az akkori amerikai polgári és katonai vezetés, a legkevésbé sem helyeselte Churchill tervét, mert abban az erők megosztását és így a normandiai fejlemények káros befolyásolását látta. Később ezt, illetve ennek a logikusan és bizony drasztikusan megérkező következményeit gondolom meg is bánta, hiszen az isztriai partraszállást önmagában is kizáró erőelvonás Olaszországból tette ugyan lehetővé a Dél-Franciaországban végrehajtott partraszállást, amelyet viszont, számos szakértő véleménye szerint, a Normandiából végre megvalósított kitörés átütő sikere merőben fölösleges akcióvá degradált. Igaz, ezt a véleményt akkor sem lehetett hallani Eisenhower környezetében meg az azóta publikált amerikai hadtörténelmi művekben, kivéve persze egyes idevágó brit munkákat. Azt talán mondanom sem kell, hogy Sztálin teljes súllyal állt ki a dél-francia akció mellett. Érdekes - mondtam Gyurinak -, hogy az amerikai katonai vezetés fel sem fogta: az okot könnyű lett volna Sztálin terveiben megtalálni. Legyenek csak a nyugatiak minél távolabb Bécstől meg Budapesttől, nemdebár. Ha már a szalonstratégák szerepkörében léptünk föl, én megjegyeztem, igaz, csak úgy zárójelben: az persze jól jött, hogy még a vég bekövetkezte előtt a kalandorakciókra hajlamossága miatt sokat kritizált Churchill igenis partraszállt Görögországban, megmentve azt a kommunista hatalomátvétel akutt veszélyétől.

Sajnálom roppantul, de nekem meggyőződésem: az amerikai hozzáállás csupán egyik bizonyítéka volt annak a később állandósult gyakorlatnak, amely példákkal illusztrálva tanítja; hogyan kell megnyerni egy katonai konfliktust úgy, hogy ha csak a legkisebb lehetőség nyílik is rá, azon nyomban el is veszítsük magát a békét. Vagy legalábbis annak jelentősnél jelentősebb elemeit.

Heltai, aki nemzetközi jogász volt, és mint ilyen került 1946-ban a magyar Külügyminisztériumba, majd onnan a legkevésbé sem olyanként 1949-ben a börtönbe, évekig tartó nyugati kalandozás után a charlestoni egyetem történelem-szakának lett a tanszékvezető professzora és a legkevésbé sem véletlenül az elbájoló, részben hugenotta eredetű Charleston egyik legnépszerűbb polgára. Együtt feleségével, a szívemhez oly közel álló Lányi Ágival, akivel Gyuri nemrég bekövetkezett halála után heti akár kétszeri telefonbeszélgetésben is megnyilvánuló testvér-barátság köt össze. Gyuri baráti hóna alatt tanultam meg amúgy igazából értékelni a csodálatos Charleston, elsősorban a mindenre kiterjedő gonddal őrzött történelmi városnegyed egyedülálló szépségét, a kikötőbeli franciás palotasor töményen déli, elvarázsoló látványát. Gyuri vitt be abba a jelentéktelen kis sikátorba, amely az 'eredeti' színtere volt a Porgy and Bessnek, Gershwin néger jazzoperájának. Elkerültünk Amerika legrégibb szefárd zsinagógájába is. Meg Charleston környékén egyes hajdanvolt, de a polgárháborúban szétrombolt ültetvények részben rendbehozott fantasztikus virágkiállításaiba is. Meg egyszer a város néger arisztokráciájának - csakis én adtam ennek a roppant színes jelenségnek, a lenyűgözően eredeti népségnek ezt a nevet - a fantasztikus légkört sugárzó, már nem emlékszem milyen ünnep alkalmából rendezett, Gyuri részvételét is megkövetelő, disztingvált összejövetelére is.

A Heltai-műsorok, bár a maguk nemében kétségkívül egyedülállóak voltak, csupán az egyik, bár visszatérő megnyilvánulásaivá váltak az '56-tal kapcsolatos sokrétű tevékenységnek. Minden évben az évfordulók alkalmából, de közel sem csakis akkor. Számtalan interjút csináltam itt kint élő egykori részvevőkkel, vezetőkkel és közkatonákkal, kiszabadult elítéltekkel, recski internáltakkal, '56-os menekültekkel, amerikai politikai tényezőkkel, akik közül jó néhánynak '56 nyomban, az eseményekkel egy időben vagy később, az idők folyamán személyes ügyévé is vált. Készítettem színészekkel, előadóművészekkel műsort '56 gazdag kulturális hagyatékából. Mindezt és oly sok mást abból a meggyőződésből fakadóan, hogy '56 inkább előbb, mint utóbb úgy fog bevonulni a magyar történelem évkönyveibe, mint 1848, mint annak a logikus folytatása. Márpedig ehhez is amennyire csak lehetett, életben kellett tartani az örökséget - közel sem egyedül énmagamnak, de az egész rádiónak. Hiszen időközben új meg új generációk nőnek fel, és ezek számára csaknem lehetetlen feladat legalább részben újrateremteni, valahogy a semmiből, na meg a szorgalmas, véget érni sehogy sem akaró, nagyon is tudatos rombolómunkából elővarázsolni annak a korszaknak a felforrt levegőjét. Abból a sokoldalú félrekezelésből, majd később az eleve hamisított KGB-anyagok újrahamisításaiból, nyegle ítélkezéseiből összeállt '56-ot, amely szerzőjük szándéka szerint nem is lehetne lelkesítően ösztönző szakasza a magyar történelemnek akár iskolás gyerekek, akár tanulni vágyó felnőttek számára. Azoknak, akiknek '56 egy életre kiható, személyes élmény volt, bármilyen arról szóló beszámoló is töredékesnek, ha nem éppen az ő emlékképeitől igencsak elütőnek kellett tűnjön; azoknak viszont, akiket annak az időszaknak az örvénylése így vagy úgy, de főleg koruk miatt megkímélt, az akkori szenvedélyek nagyrészt már érthetetlenekké váltak. Annál inkább volt nekem igen fontos, hogy érdeklődésüket felkeltsem. Éppen ezért vált az a néhány állítólagos tudós személyes ellenségemmé, aki életét 56 pocskondiázására tette fel.

Nemcsak jó néhány kiváló, érdekes emberrel hozott össze a rádiós munka, de időnként úgy igazán kedvemre ki is hancúrozhattam magamat írásaimban. Például 'kis színesekben', mondjuk a világ alighanem leggyönyörűbb haditengerészeti kikötőjéről, a dél-californiai San Diegóban. Amelyből még a hidegháború csúcspontján is az ott létesített óriásparkot beszóró hangberendezésen át közölték az ilyen meg olyan látogatókkal: Most (mondjuk) a Detroit nevű, 15 000 tonnás romboló halad ki a tengerre a nyomjelző bóják között. Itt még roppant figyelmesen a kémek munkáját is megkönnyítik - gondoltam elképedve, de aztán rájöttem, hogy ha valaki ezekre a kihirdetett információkra alapozva adná le jelentését, az abban elrejtett, feltételezhetően beépített hibák miatt állását hamarosan el is veszíthetné. Az öbölnek egyébként a színe kékebben volt kék, mint ahhoz a világ bármely öblének is joga lehetett volna. Beleértve még a görög szigetek közötti vagy akár a Capri körüli vizeket is. A kilométer hosszú mólókkal párhuzamosan itt mindenütt a haditengerészet nagy és kis hajói láthatók - hopp, ott éppen most jött a felszínre egy hazatérő atommeghajtású támadó-tengeralattjáró. Az amerikaiak szívéhez oly közel álló Navy hajóin kívül csak egy-egy külön engedéllyel itt tevékenykedő halászhajó, meg a számukra kijelölt vízfelületeken a legegyszerűbb vagy a sok-sok milliót érő, többemeletes luxus-motoros-vitorláshajók ezrei - azok azonban már jelentősebb távolságban. Mi a dagály idejére időzítettük látogatásunkat, amely minden eddigi tapasztalatunkra rácáfolva itt olyan szelíd, sőt nyájas volt, mint a közeli templomból ideszűrődő hálaadó ének. Hajlamos lennék azt mondani, áhítatos béke honolt a csendes-óceáni flotta hazai bázisán.

Aztán este, már otthon vendéglátónknál, távolabb a tengerparttól, eloltottam szobámban a villanyt és a klímaberendezés működtetése ellenére is pár percre kinyitottam az ablakot. Várakozásomban nem csalódtam: az előző este fél füllel hallott mockingbird - az Országh-szótár igaz, régi, még 1980-as kiadása szerint magyarul nem más, mint 'sokszavú poszáta', szavamra kevés szóval mondom -, egy elképesztően kedves, piciny kis madár ült egy ágon velem szemben, amelynek hivatása és egyben kedvenc szórakozása más madarak énekeinek, hangzatainak a lekopírozása, de azt aztán lélegzetelállítóan, megtévesztően hűen, vagy ha tetszik, irgalmatlanul gúnyosan. Az én hőscincérem úgy érezhette, hogy sürgősen skáláznia kell még egyet - a rusnya lelke pontosan tudta, hogy most figyelik - elképesztő trillaprodukció kíséretében, és a jelek szerint valószínűleg meg is lehetett elégedve aznapi tevékenységével, mielőtt úgy döntött volna: tegyük el magunkat holnapra. Ezzel aztán én is teljes mértékben egyetértettem.

Külön hosszabb részt kéne szentelni a csendes-óceáni naplementének San Diegótól közvetlenül északra, a dél-californiai tudományos központban, La Jollában, ahová minden este autókon százak-ezrek zarándokolnak el a part egyik legjobb látószögét nyújtó, a tengerbe türemkedő szakaszára, egy miniatűr építészeti remekművekből álló tengerparti luxus házsor előtt, hogy ott meghitt szertartások kíséretében kis és nagy csoportokban igyanak - nunc est bibendum - a lélegzetelállító tűzcsóvában az óceánba hanyatló korong egészségére. Tengerparti naplemente-vendéglőkben, így kedvencemben, amelynek az utolérhetetlen neve így szólt: 'Vendéglő az alászálló Naphoz'. Igaz viszont, hogy hasonló élményekben volt részem Florida mexikói-öböli, nyugatra néző partjának számos szigetén, meg jó néhány helyen Közép-Amerikában is. Mellesleg igen alaposan cáfolva rá arra az egykori, tengert, nemhogy óceánt 45 éves koráig nem látott bikfichez illő, naiv tévhiedelmemre, hogy a naplemente csakis az én számomra tartozik a világ legfenségesebb gyönyörűségei közé. Ezeken a helyeken, a szertartások avatott mesterei között, engem bizony csak kezdő naplemente-rajongó lurkóként fogadtak be maguk közé, már ha egyáltalán hajlamosak voltak befogadni, az igazi nagymenők, a titkos Nap-szekták sokat látott, felkent prófétái. Akik szerint a kezdő fajankók még nem tudják, hogy az ámulatba ejtő tűzijáték mögött a valóságban milyen titkos üzeneteket küld híveinek a holnapi viszontlátásra invitáló és közben vissza-visszaintegető Nap, amelyet még egy olyan átlagos naplemente közben sem sikerült soha senkinek giccsmentesen megfestenie, még kevésbé leírnia. Hát még úgy, hogy közben éreztesse: ez itt, a semmit nem felejtő, a mindent magába kebelező, ugyanez a Nap persze hogy jelen volt az európai civilizáció bölcsőjénél, az ilyen-olyan-amolyan mitológiák teremtési jeleneteinél, vélhetően ugyanígy búcsúzott esténként az öröklét helyett oly igen rövidre sikeredett ártatlanságtól a földi Paradicsomban. És ami csupán az embert illeti, attól fogva ő bizony látott mindent meg mindennek az ellenkezőjét is. A két csaknem párhuzamos felhősor közül rézsútosan küldött utolsó sugarak, halljátok, kóficok, most éppen erre emlékeztetnek. Arra, hogy az évmilliók alatt fokozatosan veszítette el a meglepődésnek, sőt az elszörnyedésnek a képességét is. Csak önmagát ismételve naponta utal arra, hogy 'Nincsen új a Nap alatt.' Így a próféták, akiknek a nem mindig garantálhatóan józan jelenléte nélkül állítólag a Nap sem minden este lenne hajlandó nyugovóra térni. Vagy legalábbis némileg nyűgösen tenné azt. Mert azért csak meg kell várnia, amíg a hódolók a piások bátorságával elrebegik hálaadó imáikat, imígyen róva le másképp kifejezhetetlen rajongásukat.

Na és azért néhány sort azokról, akik a Mexikói-öbölbeli szigeten valóságos sör-özönnel fogadtak végül is soraikba, amikor őket napokig nem is kevéssé félszegen figyelve félig vagy talán annál is inkább részegen közöltem velük: "Az ég szemcsésen kék papírját a lehanyatló nap telefirkálta aranyszőke leányfürtök dugóhúzószerű loknijaival meg elszórva egy-egy búgócsiga-nyommal, olyasfélékkel, amilyeneknek a mását akár egy kisiskolás is megalkothatná piros meg sárga krétájával." Igen, ez kifejezetten hatott rájuk. Legalábbis arra következtettem abból, ahogyan gondolataikban elmélyülten bólogattak szavaimra. Pontosan úgy, mint akik értik azok mélyebb értelmét, meg azt az áhítatot, amely azokból feléjük meg oda felfelé sugárzik.

San Diegótól északra, Los Angelesben kábán, zavarodottan és míg elkenődve végül is föl nem adtam, lázasan kerestem magát a szép nevű várost, amelyet lakói és imádói - sok-sok milliónyian - kimagaslóan a világ legnagyszerűbb, ha nem éppen az egyetlen lakható helyének tartanak -, én meg nemcsak hogy azt, de semmilyen várost sem találtam még a legszorgosabb kutatással sem abban a bődületesen nagy kiterjedésű valamiben, amit a szó megszokott értelmében sűrűn lakott emberi településnél többként kategorizálni nem is lehetne. Mert mivelhogy vannak egyedülállóan karakteres, széles e világon semmi máshoz nem hasonlítható vidékei, kanyonokba, azokon át már bele a sivatagba nyúló, fantasztikus csáp-negyedei, a meredek domboldalakban egy kifordított kéz néhány ujján tótágast álló, úgyis mindjárt a mélybe hulló csodaházakkal; van a varázsára valamennyire is érzékeny férfinépet szabadulni nemigen engedő, szőke, nyúlánk csodalányokkal megtöltött tengerpartja, egy külön emberfajtának, a dél-californiai varázsos szépségű fiataloknak a tömegével; van óriási vonzáskörlete, megszámlálhatatlan mennyiségű lakónegyede, meg persze Hollywoodja - de valahogy, mindezek ellenére, csak nincsenek meg a szokott város-ismérvei. A részek nem állnak össze várossá, például egy valódi, bánom is én, új vagy régi városközponttal, hanem lihegve vagy csaholva terülnek el, komondorokként hevernek szanaszét, de mégis egymás mellett, egymásba itt-ott petyhüdten belenyúlva, esetleges, utánozhatatlan rendezetlenségben, éppen úgy, ahogy a sors meg a megmagyarázhatatlan települési gyakorlat odapottyantotta az egymástól könnyen megkülönböztethető, mert markánsan saját egyéniséggel rendelkező, független elemeket. Igaz, LA, amely szép lassan hódította el San Franciscótól a Kelet kapuja címet és rangot, mindettől még érdekes, ha tetszik, kifejezetten izgalmas, sőt lenyűgöző emberi központ is lehetne, még az én hepciáskodásra hajlamos lényem számára is, ha egyszer ő - mármint az állítólagos város - meg én kiérlelt feltételeim szerint mérhetnénk össze erőinket. Ez azonban sajnos nemigen lesz lehetséges.

Hogy miért nem? Hát például azért, mert én igen szeretek mászkálni, csavarogni, egyszer csak, ki tudja miért, befordulni balra, nézelődni, nemcsak erdőkben, de amint azt Pesten egész előző életemben tettem, koptatni cipőmet a nagyvárosi aszfalton. Céllal is, persze, meg csak vaktában bele a világba, magának a baktatásnak a kedvéért. Menni valahová, na és menni valakivel, valakihez, vagy csak úgy, az orrom után. Ott azonban, az Angyalok Városában, a hosszú, esetleg tartalmas, kilazító vagy összefogó, talán még éppen meghitt sétáknak a lehetőségei is kiesnek a megvalósítható tettek kategóriájából. Ott csak úgy lehet jót, még azt a staniclis esti kutyakörülhurcolást meghaladóan is kiadósabbat sétálni, ha előbb a környékről, vagy csak úgy, a benzinbűz elől menekülve este beülsz a kocsidba, az eszelős forgalmon átküzdve magad hajtsz vagy 6-8 kilométert és - és ha még mindig maradt rá ingered, kiszállhatsz az autóból, mondjuk ott fönn, a város fölött hosszan elnyúló dombon, az onnan nézve gyönyörűvé varázsolt, valóban lélegzetelállító esti városképre nézve le, a sudár fák meg az ott parkoló kocsik, az azokban elmélyülten szeretkezők között - máris sétálhatsz! Jobb-bal, bal-jobb. Így kell járni, úgy kell járni, Sári, Kati tudja, hogy kell járni... Igenám, tudja azt az óvodában, körbe-körbe-karikába, de nem itt! Az ég szerelmére, milyen város az - írtam, nem is csak képletesen kéztördelő kétségbeesésemben -, ahol kocsival kell menni sétálni? Jaj, és akkor hogyan kell vajon ott az élet többi, egyszerűbb meg összetettebb, de azért időnként mégiscsak halaszthatatlan szükségleteit elvégezni? Már úgy értem a létük másodlagos - egyesek szerint utcahosszal elsődleges - funkcióját gyakorló, sürgősen végrehajtandó paráznaság ügyében parkoló autók ritmusos rengettetésén kívül? Amelyek egy láthatatlan karmester intésére igyekeznek, de mégsem képesek egymástól átvenni az istennek hála szubjektívnak, változónak, tehát előírhatatlannak tűnő iramot. Lám csak, az ott, a jobb oldalon, igen, a szélsőjobbon meg mintha egyenesen bepörgött volna, nem is merek odanézni, mert pillanatok alatt le is szakad vele a karosszéria rugózása! Mire ezt kimondom, addigra kocsi meg rakománya hirtelen, egy világrengető csapásra minden erejét veszítve nyomban bele is rögződik a mozdulatlanságba. Tessék már mondani, ha nem így, akkor hogyan kell az összetettebb szükségleteket elvégezni?

Az egymáshoz a legkevésbé sem illő, a malájtól egészen az ál-vikingig terjedő, észbontó stílusegyvelegből összegyúrt, eleve bolond 'várost' időnként orvul letámadja a betörő forró, száraz szél, a Santa Ana, amelytől minden eddig észrevétlenül, csendben meghúzódó düh menthetetlenül robban és robban. Egy ilyen halálos perzselést írt meg Vörös szél címmel regényében Raymond Chandler, a kimagaslóan legjobb, már régen klasszikussá vált detektívregény-írók egyike, Los Angeles próza-költője, az én amerikai szlengszótáram kezdeteinek a kialakítója, a film noir műfaj legendás úttörője és egyben csúcspontja is. Ez az az idő - írta -, amikor a baráti ivászatok is vérgőzös boxmeccsekként érnek véget; amikor az angyali szelídségű, engedelmes kis feleségek kezdik párnás ujjaikkal puhán próbálgatni a trancsírozó-kés élét, hogy aztán elmélyült odaadással gusztálják a maguk mellett alsóingükben odaadással horkoló férjük hívogató nyakán a kidudorodó ereket. Chandler fő alakja persze a legendás Philip Marlowe, úgy is mint magándetektív, beleágyazva LA magányosságába mint egy morális sivatag-szigeten partra vetődött Robinson Crusoe. Ő lenne számomra a kivétel. Ugyanis az általam igencsak tisztelt Edmund Wilsonnak, a kiváló műítésznek a detektívregények elleni olimposzi káromlásában feltett és legalábbis itt híressé lett kérdése: "Végül is ha tudja, magyarázza meg nekem végre valaki: ki a fene törődik azzal, hogy ki ölte meg Roger Ackroydot?" - nem, semmi esetre sem szól az én Philip Marlowe-m ellen. Akit egyébként is most csábít el Ackroyd párduc-testű, álmodozó szemű, szőke özvegye. Ami miatt szegény Philipnek hamarosan még a szokottnál is több baja lesz, de ezt egyrészt már megszokta, másrészt nem kell őt félteni: az élet ajándékba kapott örömeibe belekóstolás ha valakit, őt aztán nem téríti el munkájának a céljától. Még akkor sem, ha az ajándék meg a célpont egy és ugyanazon a személy. Elintézi ő azt így is, meg úgy is. És teszi ezt az egyedül üdvözítő sorrendben. Hogy közben több ízben is félholtra verik? Ha ezt nem tennék, akkor mi lett volna a film noirral?

Nna, egyelőre legyen ennyi is elég Californiából. Hiszen oda, mint 1849, az aranyláz évében, most már nem az elszánt akkori faszagyerekek, az aranyásók, hanem - természetesen fél, néha úgy tűnik, ma már egész Mexikón meg Közép- és Dél-Amerikán kívül - főleg azok mennek, akik másutt többé sehogy sem tudnak semmiben sem megkapaszkodni. California a világ virtuális vége; aki még itt sem képes valahogy, bárhogy megélni magamagát, az sajnos le is pottyan a térképről - nem, dehogyis a Csendes-óceánba, az túl jó lenne neki, hanem bele magába a nagy semmibe. Mert itt ha valamit, azt azután mindenki igen jól tudja: beszélhetnek másutt áltudósok, fantaszták amit csak akarnak, a Föld nem gömbölyű! A legkevésbé sem az! A világnak igenis van vége, és hol lenne az a vég? Hol másutt is lehetne? Természetesen itt: Californiában! Csakis itt, a lótuszevők országában. Vagy másképp: abban a bolond lyukban, ahonnan mindenfelé válogatott bolond szelek fújnak ki előbb a nagy országra, onnan pedig a valamilyen okból ellenállni képtelen, a maga-megadását kivárni alig képes világra. Amely úgy nyalja be, amit California odavet neki, mint a medve teszi azt a dús málnalével.

Én viszont? Én erre még nem értem meg. Ehelyett, a cikit eleve, mondhatnám atyai örökség mián nem kedvelve, inkább másutt, máshonnan, a nyugati féltekét járva írhattam tudósításokat mondjuk délről, a mexikói Yucatan-félszigetről, az ottani maja piramis-romokról, a hajdani, emberfejekkel kosárlabdázás pályáiról, az iszonyú mély, alján pangó vízben álló gödörszerűségből, ahová a vallási szertartások áldozatait dobálták le elevenen kik mások, mint oly igen irigylésre méltóságukban az oly igen csodálatra méltó 'nemes vadak'. Ja, és közben kísérőnk lelkesen magyarázta, hogy akik a szakrális öldökléseket művelték, azok nem a maják voltak, hanem az őket uraló, a hódító toltékok. Na igen. Ahogy azt egy jidliző pesti barátom mondaná: Mecsoda kölönbség!

Vagy-avagy újra meg újra visszatérhettem egy ugrással innen északra bekukucskálni az oly igen szeretett, alighanem leginkább európai-amerikai városnak, Montrealnak még az 1976-os olimpia tökéletesen őrült két hetében felfedezett éjszakai életébe, főleg Don Pedro egyedülálló mulatóhelyére a Saint Catherine úton, ott megrajzolhatni az abban is fellelhető, kitenyésztett szépség-kuriózumokat, a haverkodásra mindig kész montreali francia szexbombákat, e műfajban a legkevésbé önhitteket, de azért csak bomba-voltukhoz illően éppen a kellő mértékben robbanékonyakat. A stílusos flörtölés, ígéret-teljes, igézet-terhes világbajnokait. Akik mellesleg derűsen mosolyogva néznek el a helyet frekventáló, nem is kissé bizonytalan hajlamú fiatalemberek feje fölött. Hiszen ha valakik, ők nem féltékenyek, mert tudják: jut is, marad is.

Nem is oly ritkán volt módom rá, hogy riportokat írjak a briteknél fekete variációban bár, de britebb Bermudáról meg sortjairól. Annál is inkább, mert itt, Amerikában rövidnadrágban meg úszónadrágban nemcsak hogy lekopírozták a szovjet futballistáknak a háború utáni időszakban megismert, térd alá lógó gatyáit, de azokon még túl is teljesítettek. Na meg írhattam Porto Ricóról, amelynek egy eldugott kis öblében egy éjszakai hajóúton csak úgy fél kézzel felnyúlva tenyerünkre lehetett fektetni a hozzánk oly kíváncsian közel jövő, csaknem egyenlítői csillagokat, úgy ám! Miközben a hajó fedélzetére vödröstől felhúzott és ott a fapadlós részre kiöntött tengervízben elképedve ámulhattuk a világító algák millióiból foszforeszkáló, a csillagos eget játszva lepipáló fényzuhatagot. Magnetofonfelvételeket készíthettem a trópusi esős ősdzsungelek kakofóniájáról, első-, másod- és huszadsorban is az imádott, rajtunk kívül főleg a kanadai franciák által a kíméletlenül hosszú télen korlátlanul és minden mennyiségben fogyasztott, bársonyosan meleg Martinique-ról. Annak ellenére, hogy amikor feleségemmel ott üdültünk, benne abban a női fürdőruha felső részét a világon az elsők közt diszkvalifikáló férfi-paradicsomban - én, jobb a békesség, gondolván, mert úgysem mehetek a közelükbe, meg nem lévén híve a feltűnéskeltésnek, a kezdetek kezdetén inkább már csak a hasamon feküdtem. Hogy azután, az igazi trópusi halvacsora utáni sétánkon egyszer végre a nekünk már elmondhatatlanul hiányzó kommunista választási gyűlés mellett baktassunk hazafelé, amikor is az előadó hosszú és kétes tisztaságú mutatóujjával minket kiszúrva egy épületes tirádát vágott ki a les cauchons touristiques-ról. Osztályharcos célpontokká válva fölöttébb megtisztelve éreztük magunkat és persze hogy barátságosan integettünk vissza, hiszen nélkülünk, a disznó turisták nélkül, vagyis a turista-disznók távollétében vajh mi az ördögről prédikálnának Napóleon feleségének, Josephine de Beauharnais-nak a szülőföldjén a gyönge kis agitátorok? És mit ennének? (Martinique, ha már itt tartunk, szabad választásából megmaradt Franciaország egyik departmentjának, a szomszédos Guadeloupe-hoz hasonlóan, amolyan megyéjének. Csak éppen hogy annak a rumot - a cukornádból készült, fenséges rumot - előállító fajtájából.) Ja, és még valami. Amikor Andrea telefonon próbálta megmagyarázni Budapesten élő anyjának, hogy milyen gyönyörűségekben volt részünk, anyósom elképedve kérdezte vissza: Nem értem, miért mászkáltok ilyen eldugott helyekre. Ti aztán igazán megengedhetnétek magatoknak; miért nem fizettek be egy rendes IBUSZ-útra?

Megpróbáltam magyar fülnek tolmácsolni az amerikai komolyzenei életet, illetve az hihetetlenül gazdag lévén, abból legalább valamicskét, bár a rövidhullám nem kedvez a zenei finomságoknak; írtam legalább száz könyvszemlét; beszámoltam, bennük könyékig vájkálva, a nagyobb és érdekesebb művészeti, tudományos meg ideológiai vitákról, és mivel valaha szakmám volt - bár csak amolyan kezdeti stádiumban -, az itteni filmművészetről is. Bele-belekukkantgattam színházba-Broadwaybe, kiállításokba, még a szorgalmasan tanult itteni sportágakba is.

Beszélhettem az emberiség véget soha nem érő álmairól, ha tetszett nekem, akár kihangsúlyozottan, gondolom, sok embert módfelett irritálóan szubjektív megközelítéssel. Így például, hajlamaimnak megfelelően, a kellő megvetéssel értekezhettem a 'progresszió', a 'haladás' fogalmáról, a szónak persze hogy nem éppen a tudományos kutatást meg a civilizációs mozgást érintő interpretációjában, annál inkább viszont a kulturális vagy - de még mennyire - a morális szférában. A politikáról aztán már végleg nem is beszélve. Itt elég lesz utalni arra, hogy kifejthettem: annak a realizálását követően, hogy a 'jövő' szócska többé már nem tekinthető a progresszió szinonimájának - és itt megálltam, hogy ne fakadjak keserű gúnykacajra -, az ember, ha egyáltalán, lábujjhegyen illeg-billeg előre. A tudomány és a racionalizmus diadalmas előretörésében a mindent megkoronázó pillanatnak 1969. július 20. tűnt, persze hogy Armstrongnak meg a hold-porban szökdécselő csizmájának az elmosódott körvonalú látványával. Igen bizony, akkor még léteztek itt-ott némi alapok a kozmikus kérkedésre. Azóta azonban álmaink meg mi magunknál is az ébrenlétünkben tapasztaltaknál is nagyobb bajokba ütköztek...

Végül azt is megengedhettem magamnak, hogy 'aki hallja, adja át' novelletták formájában szóljak Évikéhez, amúgy igazában csakis kettőnk számára érthető, gondosan elrejtett kulcsmondatokkal kulcstörténetekben - közben szorgalmas tanulójává válva a burkoltnak, a homályosnak meg az indirektnek -, hogy mint egy hajótörött a lakatlan, de összkomfortosan felszerelt szigeten apálykor a tengerbe dobott palackban reméljem hozzá eljuttatni üzenetemet, utolsó hűségnyilatkozatomat, teljes tudatában annak, hogy a címzetthez az soha nem fog eljutni. Hiszen a címzett állandó jelleggel valami mással, rám még csak nem is emlékeztető, ámde az ő számára nyilván annál fontosabb üggyel, leginkább halaszthatatlan látszatcselekvésekkel van elfoglalva. Hiszen ő azoknak az utolérhetetlen mesterévé kellett váljon azóta. Édes istenem, annyi baj legyen! Mert ugyebár ez lassan már nem a kettőnk dolga, hanem, ha egyáltalán még valami - amiben erőteljesen kételkedem -, akkor az én legprivátabb, a még ki nem nyitott palacknál is jobban elszigetelt magánügyem. Az elfoglalt 'címzett' úgyse tudna ezzel mihez kezdeni.

Ha a kedvetlenségbe borult korszakokban a mindennapi kőtörést, a csak felszínre törő kételyeket: egyáltalán hallgat-e még bennünket bárki is, és ha igen, akkor miért, vajon az én szavam nem maga a pusztába kiáltó, visszhangtalan szó; a sokszor csakis rutinból írt-fordított mussz-anyagokat, a kedvetlenül lekevert, színtelen-szagtalan szövegeket, nyelvi magyarságom valamelyes elbizonytalanodását, alig használt rétegeinek fájón érzett kopását, a hazai nyelvbővítés, átalakítás következményeként a távolság növekedését; az utólag napokig megszenvedett, remélem nem túl gyakori adásbeli balfogásokat; az elképesztő módon egy nem magyarhoni, hanem külföldi rádióban is mindinkább érzékelhető áporodott őshazai szellemi környezetet; a fokozódó belső elszigetelődést, az amerikai változások miatt kiéleződő, már vérre menő belvillongásokat leszámítjuk - még így röptében felsorolva sem olyan kevés, ugye? -, hát akkor időnként pompásan mulattam rádiós nyújtózkodásaim alkalmából. Nem is ritkán álmélkodva el azon, hogy ezért a passzióért még fizetnek is.

Na és azután volt egy külön számom is, mégpedig az az adás, amelyre talán a legbüszkébb vagyok. A Tienanmen-térről szólt, méghozzá a végjáték első részéről, amikor a tankok a pár hetes habozás után mégiscsak begördültek a sokezernyi diák megszállta térre, mert a kínai vezetők ismét csak képteleneknek bizonyultak arra, hogy ellenálljanak népirtási ösztöneiknek. Ez viszont alkalmat adott arra, hogy a televízióban az egész világ láthassa a jelenetet, nyilván egy lámpaoszlop magasságából, tágra nyitott optikával fölvéve, amint egy sötét nadrágos, fehér ingű, fiatal, úgy húsz év körüli, vékony kis emberke - én úgy neveztem el: a Cingár - póztalanul, de már puszta léténél fogva tiltón áll oda a hosszú sor legelső tankja elé, vagy négy-öt lépésnyi távolságban, szél-elfújja testével zárva el annak az útját. Nem ágál, nem szaval, nem mutogat, fel sem gyújtja magát, mindössze csak áll. És mert a sorsa úgy hozta, hol másutt is állna, mint pontosan ott. Egy pacni, egy öntudatra kelt pötty a gázolni kész, a kép merő logikája szerint is a gyilkos gonoszságot megtestesítő tank előtt. Nem több és nem kevesebb, mindössze csak egy ember, aki abban a történelmi pillanatban, azon a helyen és magától értetődőn teszi azt, amit tennie kell. Ha a harckocsi jobbra próbálja őt megkerülni, cseppet sem sietősen, csak mint akinek nem áll módjában mást tenni, arrébb megy ő is és odaáll megint elébe, most jobbra. Ez történik a következő kísérletnél is, de ezúttal balra. Aztán megint elölről. A magabiztos Cingár és a zavarodottságában élőlénynek tűnő tank. A tanknak és a Cingárnak a hagyományos kínai balettje. A leegyszerűsödött, a legelemibb mozdulatokra szorítkozó és ezzel elképesztően sokat mondó Cingárral, aki a kommunizmus elleni győztes harcnak immáron mindörökre az egyik legfőbb szimbóluma. Akit csakis azért láthattunk, mert a téren később, a sötétben majd úgyis végrehajtandó mészárlás szerzői azt azért mégsem akarták, hogy a vékonydongájú és fegyvertelen, egy szem civilt a látványtól beteg világ szeme láttára tapossa palacsintává harcoszlopvezető tankjuk. (De csodálatos lenne tudni, hogy a Cingár megúszta az egész agyrémet! Egyáltalán nem mellesleg: sejtelmem sincs, hogy felfoghatta-e saját cselekedeteinek a mérhetetlen fontosságát, hiszen nem tudhatta, mert honnan is tudhatta volna, hogy balettjét a fél világ egyenesben látja?)

Erről a jelenetről írtam rádiós pályafutásom alighanem legihletettebb kommentárját, összekötve a Peking közepén lezajló képsort mi mással, mint 1956-tal meg 1968-cal. Amikor az anyag felvétele után, még első feldobottságomban és csak úgy röptében lefordítottam amerikai tanácsadónknak, az megkért rá, hogy tegyem ezt meg nyomban papíron is. Az így elkészült angol nyelvű szövegbe azután ő maga is belejavított, úgy, hogy a többi osztályok, ha akarják, mielőbb felhasználhassák. Ahogy arról két-három napon belül értesültem, csaknem valamennyi azt is tette. Amerikai barátom pár nap múlva honnan máshonnan, mint egy lengyel újságból idézte nekem vissza a Cingár név remélhetőleg megfelelő, már úgy értem, kellően ihletett lengyel fordítását.

Ezekből az ujjgyakorlatokból jöttem rá arra, hogy a jól ismert különbségeken kívül az angol és a magyar nyelv közt milyen izgalmas karakterbeli differenciák is rejtőznek ott lenn, valahol a mélyben. Ezekre még fordítói pályafutásom során kezdtem rezonálni, most azonban valami új - számomra új - is felszínre került. Méghozzá az, hogy az angol nyelv - alighanem megengedhetetlen egyszerűsítéssel fogalmazva - még az általam elsajátított amerikai változatában sem hajlik úgy igazán az absztrakciókra. Ha csak módja van rá, inkább részesíti előnyben a konkrét, az érzékelhető, a szinte a szájban is megforgatható szavakat, kifejezéseket. Közel sem a szókincs tekintetében, bár azért az sem érdektelen, hogy például a laposfogó kéziszerszámra az amerikai angolnak legalább tíz szava van. De nem, most nem erre gondolok. Hanem arra, hogy a magyar - nem, közel sem a mai magyar sajtó lezüllesztett nyelvében - valahogy ösztönösen bukkan rá a homályosabb fordulatokra, utalásokra, allúziókra, készségesebb a fátyolos, a ködös hangulatok érzékeltetésében. Mondjon bármit is a szemtelen hízelgés a ködös Albionról. Helyesebben, ez esetben, mondjuk Chicagóról. Csak miután ezt valamennyire megértettem, majd az évek során föl is dolgoztam, jutottam el oda, hogy rájöjjek: még ennek a szövegnek az írásakor is miért fogalmazok meg bizonyos dolgokat akaratlanul is angolul magamban, nem ritkán még a legelső írott változatban is, már természetesen akkor, ha a mondanivaló igazi jellege hogy úgy mondjam ideálisan kézzelfogható.

SZER II.

Maradjunk csak még egy fordulóra a Szabad Európa Rádiónál, ahol is a nagypolitikai helyzet sokáig kifejezetten kedvezett rádiós tevékenységemnek. A televíziós újságírás egyik úttörője, akit volt szerencsém pályája legvégén még látni-hallani, Edward R. Murrow fogalmazta meg azt a pofonegyszerűnek tűnő igazságot, amit pályatársainak a többsége még most sem hajlandó felismerni (ma talán, ha bármi ilyesmi egyáltalán lehetséges lenne, még kevésbé): "Csupán csak az, hogy mikrofonnal rendelkezel, a legkevésbé sem jelenti azt, hogy akad közlésre érdemes mondanivalód is." Az élet úgy hozta, hogy nekem időnként adódott valami ilyesmi. Belső, robbanások sorozatával is felérő fejleményekről, mint például a Watergate-ügyről most nem is beszélek, hiszen alig több mint egy évi rádiós munka után jött a véres szovjet puccs Kabulban, a nyílt és mind sikertelenebb szovjet invázió Afganisztánban; azután Gdansk, a Szolidaritás, a hadiállapot Lengyelországban. Na és persze közben - Irán. A tömény megaláztatás. A teheráni foglyok. A példásan elfuserált sivatagi mentési kísérlet. Amikor egész Amerika úgy szisszent fel, mintha kígyó marta volna meg. Na és a jó pár évig a hidegháború fő ütközetévé avatódott ügy, az eurorakéták telepítése körüli, késhegyig menő harc, majd a még kiélezettebb küzdelem az űrfegyverek körül. Amelyekben sokkal, de sokkal nagyobb volt a tét, mint azt valaha is gondoltuk volna.

Én mindezenközben közvetíthettem a meglehet jámbor, de politikailag kétbalkezes, az apró részletekben elvesző, így a fehér házi teniszpálya beosztásával elmélyülten foglalkozó Carter elnök hipnotizált álmából ébredését, amikor Kabul után, elnöksége vége felé az őt alapjaiban megrázó sokkot értékelve imígyen nyilvánult meg: "Egy nap alatt többet tanultam a Szovjetunióról, mint egész eddigi pályafutásom során." Sírni kéne a világ mégiscsak legnagyobb hatalmú vezetőjének egy gyöngébb idegrendszerű embert könnyen megríkató kijelentésén, vagy hahotázni, kínban fetrengve; az azonban biztos, hogy az elképesztő mondás mindennél ékesszólóbban beszél önmagáért, áttételesen bár, de jellemzi az itteni hatást, mondhattam - és ezenközben még vérfagyasztóan korrekt is voltam.

Az istenek engem közel sem csalhatatlan, de általában jól működő politikai érzékkel áldottak vagy vertek meg - ezt hívják németül Fingerspitzengefühlnek? -, legtöbb politikai jóslatom - már ha ilyenféleségek meghirdetésére vetemedtem - az életben is, de még a rádiós vitákban is bevált. (Azért szűkítsük csak le: úgy általában 1956 után.) Gorbacsovban én - talán nem éppen rossz példaként - müncheni kollégáimmal meg a fél világgal, főleg az amerikai, általában a nyugati sajtóval szemben csaknem a kezdetek kezdetétől fogva tragikus, majd egyre inkább tragikomikus, végül már csak szánalmas, odahaza mindegyre jobban megvetett, semmibe vett, így már kizárólag az 'ellenfél' sajtójának és főleg az amerikai politikai establishmentnek a segítségével a szó szoros értelmében kitartott figurát láttam. Aki, ha manapság néhanapján megszólal, senki sem figyel rá; vagy ha engedik labdába rúgni, akkor nyomban anakronisztikussá és úgy is nevetségessé válik. Mert azért ez a dicstelen pályafutás, a hihetetlen szószátyárkodás, a sokórás peresztrojka-tanfolyamok a 'sajtóértekezleteken' az életükben először türelmesen figyelő újságírók tömegeinek, egészében a szuper-Kerenszkij-teljesítmény nem is tűnhet olyan meglepőnek, ha tekintetbe vesszük azt a közel sem irigylésre méltó kutyaszorítót, amelyben Gorbi magát meg országát találta. És ami még a vártnál is sokkal rosszabbnak kellett bizonyuljon. Ekkorra már a kívülről összeroppantott, belülről meghasonlott, a fércelések nyomán felbomló szovjet rendszer mint olyan eljutott arra a pontra, amelyen képtelenné vált fennmaradni mélyreható reformok nélkül, ugyanakkor viszont a teljes érelmeszesedés olyannyira hatalmasodott el rajta, hogy nem élhetett túl egy reformfolyamatot sem. Mit tett tehát, végül is, a csodálatos államférfi? Két malomkő közt őrlődött, amíg utolsó nagy mutatványával el nem tűnt a föld színéről. Talán hangsúlyoznom sem kellene, hogy ez engem nem képeszt el; annál inkább viszont az, hogy ebből a bukásból milyen kevés közvetlenül, sorsszerűen érintett ember vonta le az így vagy úgy, de azért valahogy mégiscsak levonandó következtetéseket. Végül is azért nem kevesebbről van szó, mint hogy kiment a ház az ablakon...

Ezzel szemben amíg viszont a müncheni népség - meg nagyjából-egészében a nyugati közvélemény, persze csodálatos érzékével a magyar 'értelmiség' színe-java - '56 pár napjának a kivételével - mindig a rossz megítélés mellett kikötő, nagy részével együtt Reaganben kiélezett ellenszenvvel, sőt helyenként már az eszelősségig menő, lángoló gyűlölettel eltelve nem volt hajlandó mást, csakis mondvacsinált színikritikusként a 'másodrendű színészt' látni, és ezen gügyögve-gagyogva-ragyogva meg egymást túllicitálva élcelődni - a szemet szúró változásokból persze mit sem látva -, addig én a Reagan-Thatcher párostól vártam - számtalan hibájuk ellenére is, együtt és külön-külön - a minőségileg új világhelyzet fő vonalainak a felismerését, a szovjet gyöngeségekre rájátszást és főleg a modern haditechnikában meg a high-techben rejlő elképesztő előnyöknek, így mindenekelőtt a sokat gúnyolt Stratégiai Védelmi Kezdeményezésnek, a Csillagháborúnak a kihasználásával a Szovjetunió kemény megszorongatását és talán majd még katonai-gazdasági-politikai összeroppanásának az elősegítését is. Hiszen a világhatalmi tettekért gyakorta készpénzzel fizetendő, előbb-utóbb leszurkolandó, iszonyú ár, különösen az említett szupermodern változatokkal bővülő, ezúttal, no lám csak, a Nyugatról felgyorsított fegyverkezési verseny - a számtalan egyéb nyomós okon, a belső ellenállás egyre aktívabbá válásán kívül is - csontszárazra üríti az államkasszával együtt a szovjet gazdaságot, pontosan akkor, amikor annak bármiféle új starthoz egy ugyancsak erőteljes és nemzetközileg összehangolt lökésre lenne mulaszthatatlan szüksége. Mindinkább erősödő meggyőződésem, hogy a történelem egyszer majd - a tegnapi meg tegnapelőtti csatákat ma is újra meg újra megvívó itteni elittel éles ellentétben - Reagan szovjet politikáját egészében is, de legelsősorban annak végtelenül szerencsés - vagy, ha tetszik, a szerencsét remekül felismerő és ki is használó - időzítése miatt sokkal, de sokkal kedvezőbben, ha éppenséggel nem a végkimenetelt meghatározóan befolyásoló tényezőként fogja megítélni. Persze közel sem csak azt, vélhetően nem feledkezve majd meg, hogy mást ne mondjak, János-Pál pápáról sem. Akinek, Sztálin állítólagos mondására rácáfolva, úgy látszik, mégiscsak vannak harcrakész hadosztályai is, méghozzá nem lebecsülendő számban.

A szépséges végkifejletről meditálva most ugrik újra be, úgy valahonnan az ötödik gimnázium tájairól, az apokrif történet Scipio Africanusról, a nagy római hadvezérről. Aki, amikor a római birodalmat szilárd alapokra helyezendő, a pun háborúk utolsó fejezetét lezárandó hajóival megérkezett Karthágó közelébe, Afrika partjaihoz, a kiszálláskor megbotlott, és tisztességesen, szinte egy mai uszoda trambulinjáról hogyan máshogy, mint dicstelenül a hasára esve találkozott először az ellenséges érzületeit a félreértések elkerülése végett azon nyomban kifejező kontinenssel. A római katonák meg voltak győződve arról, hogy az égiek produkálta, mi másnak, mint a dehonesztáló béka-helyzetben elterülő hadvezérnek a képében egy pocsék ómennek voltak a letargiába süllyedő szemtanúi. Nem így azonban a nagy Scipio, a grandiózus tétekben játszó, utolérhetetlen pozőr, aki a vallásos babonákban meg az ókori pszichológiában jártasságát is magával vitte a hosszú párviadalt végleg eldönteni hivatott, a döntő hadjáratra. Így azután, a hatást fokozandó, pár percig ott maradt a földön, a pillanatnyilag adott színpadon, ahová egész imponáló hosszában elnyúlva esett, hogy aztán talpra ugorva széttárt karokkal, kezeiben a felmarkolt homokkal, sztentori hangon, mámorosan-büszkén hirdesse isteneknek-embereknek-elődöknek-utókoroknak, az eljövendő korok ötödik gimnazistáinak: "Afrika, úgy tartalak máris itt, a találkozás pillanatában szorosan a karjaimba zárva, hogy tőlem többé soha nem szabadulsz." Hollywood a rómaiak eléggé fel nem becsülhető szerencséjére akkor még nem létezvén, nevezzük csak ezt a bravúrosan megkomponált jelenetet - vagy mai szemmel, porhintéssel egybekötött hantát - az egyszerűség kedvéért szuper-színészi teljesítménynek, a lélekjelenlét, a gyors kapcsolás csodájának és az időzítés mesterművének.

Na és ha a szó ily módon már Afrikára terelődött, gondoljunk most elsősorban Angolára meg Mozambikra, ahol meg rajtuk kívül másutt is a nyolcvanas években egy vadonatúj jelenségnek, a kommunista-ellenes gerillaháborúknak lehetett tanúja a nagyrészt értetlen világ. Vagy a 'gonosz birodalom' frappánsan tömör reagani megfogalmazására, az ez ellen mint valamiféle soha nem létezett nemzetközi udvariassági verseny szabályait durván megsértő tett ellen habzó szájjal, fuldokolva tiltakozók felzendülő, egyhangúan elítélő kórusára, majd ennek ellenére az új, blickfangos név megragadásának, mind szélesebb körű és persze mind kajánabb ízű használatára, amely végül is a világsajtó nagy részének soha-nem-látott katasztrófa-jóslatai, az elszörnyedés, a dührohamok kíséretében, de valahogy mégis az ellenkampány szertefoszlásához vezetett. Az egyszerűségében is gyönyörű, további magyarázatra nem szoruló meghatározás megfosztotta a Szovjetuniót, már ha ilyenje egyáltalán lett volna, erkölcsi létjogosultságának az utolsó maradványától is; hamarosan önmagát kommentáló terminus technicussá vált, egy csapással fordítva meg a hidegháborút kísérő, azt kiegészítő propagandaháború eddigi menetét, csakúgy, mint ahogy történt ez majd a Fallal, így, nagy kezdőbetűvel, meg azt megelőzően Reagan berlini útja során a legfőbb és mert játszva felfoghatóan a leggyűlöltebb szimbólum lebontásának a követelésével: "Mr. Gorbacsov, tear down that wall!" Megint csak röviden, egyszerűen, többé el nem feledhető módon. Túlszárnyalva Kennedy elnök ugyanott elhangzott nagy mondását, méghozzá németül: "Ich bin ein Berliner!" Mindez történelmi érdeklődésem indíttatásától kezdve politikailag is, újságíróilag is, emberileg is, nem utolsósorban nagyon is élő 1956-os emlékcsomagommal, részegítően remek korszakot hozott. Hiszen oly sok balsors-verés, bennem mindig érzékeny fájdalomhúrokat megpendítő részvereségek után, életemben immár másodszor voltam - kezdtem ebben minden nappal egyre biztosabb lenni - végül is a jó és a győztes oldalon! Dehogyis, nem tényezőként, csak néha önáltatóan ágáló pondróként. És ahogy az akkori, az október 25-i, új elkötelezettségem legfőbb elemei, mondhatnám programpontjai válnak mostanság gyors egymásutánban realitásokká, úgy hozzák magukkal több mint részleges fölszabadulásomat a mindig csak rövid lejáratú célok elérésének az egyre inkább szorító kényszerétől. Micsoda fenségesen nagyszerű egybeesés - a szabadulás folyamatát az utolsó cseppig kéjencként élvezgetve hányni le magamról a jóllehet önkéntesen vállalt, de mégiscsak egyre inkább a húsba vágó béklyókat! Vagy hogy, időnként csak-csak bedobott szokásom szerint, távolabbról szemlélve a jelenséget mondjam: vetkőzzek végre ki valaha oly jótékony, de második bőrként ma már feleslegessé vált kényszerképzeteimből. Hogy talán ilyen ügyekben egyszer ne kelljen majd tántoríthatatlan következetességre törekedni, ünnepelve elnyert szabadságomat például azzal a mondással is, hogy: csak az ökör következetes. Hiszen kezdetnek még egy ilyen elcsépelt közhely is kapóra jöhet.

Hogy ráérzéseim meg forrongó-alakuló vagy már ugyancsak kiforrott, adásaimból nyilván átszűrődő véleményeim miatt a status quo hívei, a szovjetbarát, az euro-neo-reform-poszt-pszeudokommunista, elkötelezetten és korlátlanul szélsőbaloldali, vagy csak mintegy megszokásból hivatásszerűen a szegény elnyomott terroristák mellett kiálló (a te terroristáid az én szabadságharcosaim!), reflexszerűen Amerika-ellenes alakok, az örök mozgalmárok a Rádión belül meg azon kívül, magyarok meg nem-magyarok ezért időnként nem túlzottan rajonganak értem meg/vagy tevékenységemért, azt gyerekjáték derűsen mosolyogva viselni el, sőt, alkalomadtán, például a forrástól függően, kitüntetésszámba is venni és mint ilyet kidüllesztett mellkasomat fedő ruhámra tűzni - főleg azért, mert gyakorta és ha szerencsés lettem, éppen a valóban lényegbevágó kérdésekben - életem nagy sorsfordulata után - végül is csak nekem lett igazam! Méghozzá úgy, hogy nem kevesebbet, mint a sorsomat tettem fel rá tétként. Be kell valljam: olykor erős volt a kísértés, hogy ezúttal nem kimondottan a magam szerény módján rúgjak ki a hámból és fennhéjázzak egyet! Hurkot kötve az ellenségekre, fussak körülöttük egy diadalkört! Hiszen az ember akár azt is hihetné, hogy az ilyesmi, a megdicsőülésnek meglehet olcsó, de azért nem kevésbé kiérdemelt formája mégiscsak számít valamit! Mert én egész életem során - némi kivétellel - nemcsak hogy mindig a kisebbséghez tartoztam - kezdetben rajtam kívül álló, mégis elfogadott adottságaim miatt -, de '56 utáni állásfoglalásom, cselekvéseim, egész lényem szorított-kényszerített kisebbségbe még a mindenkori kisebbségeken belül is - és aztán, lám csak, most meg hová jutottunk! Hiszen amikor melléfogtam, amikor nem volt, amikor nincsen igazam, akkor - a másik oldal megszállott képviselőinek a nagy többségével megint csak frappáns ellentétben - nincs a világon annál egyszerűbb dolog, mint azt azon nyomban vagy legfeljebb némi vita után belátni és ha lehet, korrigálni. Vagy legalábbis megkísérelni azt tenni. Ha pedig akkor sem megy, megvonni a vállam és a plajbásszal húzni még egy strigulát az amúgy is szépen kiteljesedő rovatba, amelynek a történelem ezt a címet adta: 'Hát ezt bizony jól elcsesztem.'

Minden ilyesminél fontosabb viszont: most, a helyzet alapvető változásával, a változás tendenciájával végül is mit számít, hogy igazam van-e, volt-e, lesz-e, vagy sem? Egészében, bár a legkevésbé sem fenntartások nélkül, már legalábbis ami a rádiós tevékenységemet illeti: a züllés számtalan ízetlen, sőt barbár jele, a züllesztők aktív károkozó jelenléte ellenére én már rá se rántok; majdnemhogy meghitt békében élek magammal úgy, hogy nem érzem a hiányát elismerésnek, vállonveregetésnek, még a sajátoménak, a magamtól magamnak kiosztotténak sem. Mert bármilyen mércével mérve sem tettem én semmi olyasmit, amivel ilyen ön-ünneplő gesztusokat kiérdemelhetnék. Hiszen csodák csodájára, ma már kiforrott formájában ismerem föl magamban a szilárd meggyőződésekkel rendelkező, alapjaiban mégis egyre inkább szkeptikussá váló alakot, aki ugyanakkor még rendellenes, sőt radikális hajlamokkal is valamelyest fölszerelt, de végül is amolyan ősliberálisnak a szerepkörében is tetszeleghetne, említésre egyáltalán érdemes módon csakis akkor, ha éppen nem készülne, mielőtt még szégyenszemre leesne, végleg lelépni a világot jelentő deszkák legszéléről. Precízebben: beugrani a nagybőgőbe.

A Szabad Európa Rádióban végzett napi munka, a rutinfeladatok prózai szigora, amelynek az egyetlen jutalma a munka iránti feltétlen odaadásban található, hosszú éveken át megadatott nekem - de már közel sem oly gyakran az utolsó években. Na és akkor sem, amikor így utólag specifikusan az én Amerikáról beszámoló, Amerikát értelmező, Amerikát sokoldalú meg beható tanulmányozásra felkínáló tevékenységem végső kudarcáról kell, megvallom, keserűen meggyőződve lennem. Megvallom bizony, mert nem is igen állna módomban elhallgatni. Igen, így utólag, visszanézve nyilvánvaló, hogy bár lehetőségeim a világ mind több téren manifesztálódó adottságai ellenében elképesztően szerények voltak - már amennyiben egyáltalán voltak -, de a szinte minden oldalról jövő, roppant ellenállás legalább helyenként történő áttörésére sem hiszem, hogy képesnek bizonyultam volna. Amikor megkíséreltem a mindent elöntő, a lehetséges mértéket messze meghaladó módon öntelt és ostoba, sőt bugris magyar kivagyiság ellenében arra hívni fel a hazai figyelmet, hogy innen nézve még elképesztően sok tanulni való mered bele abba a felbőszült tudatlanságtól, a bornírt előítéletektől, a sokoldalúan megalapozatlan önhittségtől alaposan eltorzult, nem is ritkán valahogy egy részeges tapírra emlékeztető képükbe; hogy sajtójuk, kommunikációs rendszerük, beidegzett, de alapjaiban soha át nem gondolt értékrendszerük - már ha van nekik ilyesmijük -, tökéletes felkészületlenségük a balról meg a jobbról egyaránt a csontmerev hülyeség szétszakíthatatlan szövetségébe hazug, következetesen ellenséges érzelmeket beoltó módon dolgozza meg az évtizedek, ha nem századok során elsatnyított, éppen hogy csak valahogy 'túlélt' agyukat meg szívüket; hogy mindez, tetőzve az atavisztikus acsarkodásokkal - nem éppen a legcélszerűbb felkészülés egy remélhetőleg merőben új és jobb korszakra, mert ez az orruknál messzebbre aligha vezethet -, akkor be kell látnom: mindezzel, a masszív elmebajjal szemben én nemcsak hogy megbuktam, de soha nem is volt semmiféle esélyem a részleges sikernek a reményére sem. Nem baj, na - megpróbáltam, egész emberként, minden erőmet beleadva, mert úgy éreztem, ennyivel még tartozom; nem baj bizony, mert végül is szép harc volt ez; nem nagy baj ez, mert legalább azt tudom, határtalanul biztosan tudom, hogy tettem, amit magam miatt, magamért és szeretteimért tennem kellett. Hogy egy egyszemélyes, duhaj kisebbség voltam a tisztviselők világában. Hogy egy farsangi bálra voltam hivatalos, és ott, amikor éjfélkor a népek levették az álarcukat, kiderült, hogy a népség csaknem kivétel nélkül imposztorokból terelődött össze. Meg zombikból, nem messze innen, Haitiból. Azokból, akiket időnként kiásnak sírjaikból, hogy varázslatokkal munkába állítsák őket, aztán rövid idő múlva újra visszatérhetnek 'végső' nyugvóhelyükre. A többi? Az most már nem az én dolgom. Csak immár alaposan beidegzett, örökre elszakíthatatlan részemmé vált szokásom szerint: maga a nagy, a fájó, a szerencsés bukás.

* * * *

Megpróbáltam, de nincs mentség, most már merő képtelenség tovább odázni: be kell számolnom az olvasónak arról, amire, úgy tűnik, idestova egy örökléttel ezelőtt magamat eltökélve utaltam. Meg arról, hogy a dolgok nagyon is akkori félelmeim szerint, sőt azokat meghaladva, a maguk tántoríthatatlan logikájukat követve folytatódtak és folytatódnak ma is. Utólag szíves engedelmüket kérve kísérlem most meg ezt olyan röviden és a tárgyilagosságot szem előtt tartva tenni - mi sem lenne ennél nehezebb ebben az esetben -, amennyire arra csak képes lehetek.

1984 tavaszán idősebb lányom, Eszter, benn a városban, New York Cityben, az egyik magánegyetemen tanult, biológia főszakon. 22 éves volt. Szőke, kékszemű, harmonikusan szép, disztingváltan csinos, ha akarnám, joggal mondhatnám: sudár, mint a nádszál; okos, csöndes, kedves lány, még Budapesten - szűkebb baráti körünkből szinte az első, már úgy értem, elsőnek érkező gyerekként - mindenkinek a kedvence, nekünk a szemünk fénye. Engem, egy szülői hivatását éppen hogy csak kezdő apának már egyébként sem lévén túlontúl fiatal, különösen elvarázsolt a gyerekcsoda; szeretetem, elragadtatottságom - mint a klisé mondja - nem ismert határt. Számunkra - bár feleségem ezt hajlamos lenne még ma is vitatni - aligha kétséges: csakis - vagy inkább túlnyomórészt - Eszter és Anna, az ő jövőjük, az ő sorsuk remélhető jobbá tételére törekvés adta meg a nagy lökést meg a plusz erőt ahhoz, hogy a tátongó bizonytalanságok, de egyben a feltárulható, messzibe néző lehetőségek világába már nem éppen fiatalon ugorjunk fejest. Mármint én, közel sem a nálam jóval fiatalabb Andriska.

'84 nyarán, egy nap munkából, a városból hazajövet feleségemet iszonyúan feldúlt állapotban találtam. Halálsápadt arcától megrémülve kérdeztem tőle, mi a baj. Meg akar téged ölni, meg fog ölni! - zuhant ki belőle a rettenet, mint mindjárt világossá vált, Eszter iránti imádatom sokszorosan megélt tudatában.

Kiderült: a barátjával több mint egy éve bent a Manhattanben együttélő, áldásunkkal házasodásra készülő Eszter szokás szerint felhívott bennünket, ezúttal az anyját, kifejezetten azért, hogy közölje vele a 'nagy hírt': most már érti, hogy Daddy - mármint én, az egykori Apu - mibe őrült bele. Nem most, de húszegynéhány évvel ezelőtt. Mi másba, mint a holokausztba. Hiszen ilyesmire célozgatott neki mindig is a pszichológusa (ilyenje is van neki?), most meg megerősítést kapott attól a rabbitól is, akitől éppen aznap kért ez ügyben tanácsot. Igen, ezért is akarta - mármint akartam én! - őt tízhónapos korában Budapesten a gyerekkocsiból át a folyóba dobni, kiadva az utasítást: mondjon előbb egy brochét, áldást, és akkor a vízből repül majd föl a mennyekbe, az angyalokhoz és persze Istenhez. Előadta lányom pedig mindezt ellentmondást nem tűrő hangnemben, abszolút magabiztosan. Olyannyira, hogy anyját egy időre cserbenhagyták a szavak, hiszen nem volt ő se holt, se eleven. Amikor meg kezdett volna óvatosan ellentmondani, a méregbe gurult Eszter minden további nélkül be is fejezte a beszélgetést.

Így kezdődött. És ehhez képest még vagy tízezer tonnával többel folytatódott. A mi reagálásunkról, tanácstalanságunkról, összetörésünkről, majd mindenre kiterjedő és olykor, nagyon ritkán még érdemi ügyekben meg is valósítható segítési szándékunkról nem kívánok beszélni. Minthogy lehetetlen lett volna ezt nem tudomásul venni, világos lett számunkra: Eszter beteg, súlyosan beteg. Jövendő férje - '84 végén, tehát az ominózus telefonhívás után vagy fél évvel házasodtak össze - nem volt hajlandó hallgatni rimánkodásunkra, sőt esdeklésünkre, hogy vigye el orvoshoz. Eszter nem beteg, szögezte le és ismételte el, lenyűgöző, bízvást mondhatóan iszonyatos következetességgel később, felesége majd legalább ötszöri, kezdeti kórházi zárt osztályra kerülése után is. Éveken, végtelenül hosszúnak tűnő éveken át. Nem, Eszter nem beteg, csak össze kéne szednie magát. A látomásokkal, hallucinációkkal küzdő állapotban pontosan ugyanezt valló lányunk többek közt ezért, az orvosokkal, tehát a legfőbb, ellene konspiráló ellenséggel egyező véleményünk miatt sem állt velünk szóba, sőt, ő is következetes lévén, meg is szakított minden kapcsolatot. Eltartott ez az állapot '85 áprilisáig; amikor lányunk nemcsak hogy telefonált, de megismételte ezt a cselekedetet egy nap alatt vagy tízszer. A csillagos egekig feldobottan közölte, valahol a saját külön fellegeiben járva, hogy pészah lévén, neki minden további haladék nélkül, azon nyomban Izraelbe kell mennie, jegyesével, Dávid királlyal találkozni, vegyünk neki azonnal repülőjegyet. Megállapodott mindent ráhagyó, érthető módon halálra rémült anyjával, hogy másnap, ezt a sürgős ügyet megbeszélendő, a városban találkoznak.

Másnap a randevún Eszter nem jelent meg. Eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. Nekem kellett férjét megkeresni, és mert bujkált előlem, nagy nehezen végül is megtalálni. Ő viszont nem volt hajlandó, sőt, meg is tagadott bármiféle felvilágosítást adni, beleértve azt is, hogy Eszter él-e. Őrjöngésünkben már a rendőrséghez akartunk fordulni, amikor 4-5 nap múlva egy városi kórházból felhívtak bennünket és kértek: menjünk be az ideggyógyászatra, a zárt osztályon lévő lányunk anamnézisét megadni a vele foglalkozó pszichiáternek.

Bementünk. Mindent, ami csak fontos lehetett, elmondtunk. Az osztályos orvos tentatív diagnózisa skizofrénia volt. Később, vagy egy fél év múlva, a következő fellángolás alkalmából ez egy másik kórházban átváltozott mániás-depressziós betegséggé. Csak azután, hogy az elmúlt években, némi kis kivétellel - például vagy egy évig unokánk, Layla szülése előtt -, Eszter képtelen volt bármilyen téren is funkcionálni; csak azután, hogy elektrosokktól a legújabb drasztikus, nem is ritkán szörnyű mellékhatásokat produkáló gyógyszereken át a terápiák legkülönbözőbb fajtáit kapva rosszabbodott tovább, illetve részben, rövidebb időszakokra állandósult állapota, lett végül a diagnózis: bipoláris, tehát mániás-depressziós betegség, csakhogy ehhez most már hozzáteszik: skizo-affective. Ami nem egészen pontosan, de a pszichiátriai diagnosztika itteni és mai, gyorsan változó gyakorlatában valami olyasfélét jelent, hogy a két betegség bonyolult kölcsönhatásáról van szó. Ami egyebek közt azzal jár, hogy a magát rendületlenül egészségesnek tartó Eszter, igen gyakran, sőt úgyszólván mindig, még az alapgyógyszereket sem szedve, a gyakori kórházi kezelések közt is lényegében cselekvőképtelenül, magatehetetlenül, súlyosan beteg ember. A feldobott korszakban főleg a környezetét sújtó módon, a depressziós fázis kilátástalanságában azonban annál inkább magát emésztve. Viszont a legkevésbé sem úgy, hogy az alapvető tényt, vagyis azt, hogy kezelésre, gyógyszerelésre utalt beteg, ő maga is hajlandó lenne elfogadni. Sőt, bármi ilyesminek a puszta említése is gyakran dührohamokat vált ki belőle. Ha egyáltalán valamit, azt semmiképpen sem mondhatjuk róla, hogy primér érzelmeit illetően akár a legkisebb mértékben is kételyekkel, gátlásokkal küszködő lénynek mutatná magát. Nyilván ezzel is kapcsolatos, hogy villámgyorsan csap át a viszonylag békésből egy meredek módon támadó hangnembe.

Voltak hónapok, sőt vagy három ízben egy-egy teljes év is, amikor újra szerető kapcsolat állt fenn közöttünk. Azután jöttek újra meg újra, éppen csak hogy nem menetrendszerűen, hónapok, évek, amelyekben Eszter létünkről hallani sem akart. Megtörtént az is, vagy öt alkalommal, hogy lányunk ide, régi otthonába, hozzánk akart kijönni hosszabb-rövidebb időre, 'pihenni', 'kikapcsolódni', és természetesen jött is. Volt úgy is, hogy innen kellett újra kórházba vinni. Jóval unokánk egy viszonylagos stabilitás állapotában történő megszületése után, és most már őt is féltve, egyszer, az őrület tetején, még a rendőrség segítségéhez is kellett folyamodnunk, és őt úgy kórházba juttatnunk. Láttuk lányunkat csaknem teljesen normálisnak, láttuk őt mélységesen mély depresszióban, és láttuk őt tökéletesen, ön- és közveszélyesen, befolyásolhatatlan őrültnek. Láttuk, tudtuk, éreztük: iszonyúan szenved, főleg a depressziós időszakokban.

Most, immár hosszú ideje nem tudunk róla semmit, még közvetett úton sem. Nem láttuk sem őt, sem Laylát, még csak telefonon sem beszéltünk vele. Unokánkkal sem, akivel pedig kölcsönös volt a meghitt, szerető viszony, és aki nálunk, a városi bezártság után, borzasztóan élvezte a természetben eltöltött hétvégéket. Biztosak vagyunk benne, hogy Eszter valamikor, talán hamarosan, talán majd csak évek múltán, sőt, a legkevésbé sem kizárt, hogy akkor már legalábbis számomra és főleg a saját számára túl későn, újra fel fog minket hívni, hogy azután minden kezdődjön majd elölről. Mármint közöttünk. Ez azonban csakis a tökéletesen inadekvát visszatükröződése annak, hogy ő az adott időszakban a betegség melyik fázisában van, amiről - mint mondtam - időnként még csak nem is tudunk.

Most elég legyen ennyi. Lesz még következő rész, akkor természetesen beszámolok lányunk állapotáról. Mármint úgy értem, hogy ha erre képes leszek.

Az új otthon

Míg a világ cifra betűkkel jegyezte be magát az ezredfordulóra készülődés annaleseibe, a mi kis életünk csak haladt tovább a maga útján. Feleségem is elvégezte este az egyetemet, így azután legújabb amerikai metamorfózisában könyvelői-pénzügyi szakemberré nőtte ki magát. Méghozzá nem is akármilyenné! A még 1977-ben megvett, valóban remek házat is kezdtük kikupálni - Andrea belső berendezési hajlamainak köszönhetően soha véget nem érő folyamatként -, végre magunk meg persze a gyerekek kinézésére, szükségleteire is több gondot fordítani - na és hajrá, utazni, mindenhová, a tágabb értelemben vett környékre meg messzire is, sok ismeretlen helyre!

Szépen lakunk, egy kisebb hegy, inkább domb tetején. A ház felső szintje nyugatra néz, hosszanti oldala faltól falig, a mennyezettől a padlóig csupa ajtó-ablak, olyan távolba meg még azon túl is, az irdatlan messzeségekbe tekintő kilátással, amilyenre egész életemben vágytam, illetve még vágyni se merészeltem. És olyan páholyból nézett naplemente-előadásokkal, amelyek minden egyes alkalommal - mások. Például az, amit én a vörös-arany variációnak hívok: a maga nemében talán jelentéktelen, csupán egy diszkrét ha-már-ott-van glória a világ feje fölé, amelyből úgy szóródnak ki a tűzcsóvás fények a felhők mögül, bele a magasságos mennyekbe, mint teszik azt a cinquecento képeken a sugarak a Hegyről a frigytáblát lehozó Mózes karjai körül. A másik véglet a rózsaszíneknek meg a halvány kékeknek a keveréke, egymásba átváltása, felfoghatatlanul érzékeny árnyalatokban valamiféle omló lilaságba átjátszással, amely órákig is ott tanyázik, lassan bomladozik a nyugati végeken, talán mert annyira gyönyörködik saját magában. A csak ritkán megvalósuló, nagy kedvenc: úgy néz be, mint egy valahonnan ismerős, de azt már sajnos nem tudom, hogy hamarjában hová is tegyem kép, közepén az éppen csak hogy nem sötétre vált nappal - az egész olyan, mint egy régen megcsodált, felbecsülhetetlen finomságú japán lakk-mutatvány. Vagy például a tartósan, olykor éppen még mogorván vagy inkább szenvtelenül borús, változni ezentúl már nem akaró, nyomasztó égbolt, ezúttal napnak meg tűzijátékoknak nyoma nélkül: nemigen lehet tudni, hogy ott nyugaton az ég meghosszabbítását látom-e, vagy a távolban meghúzódva a mindig is ott lévő, figyelemre se igen méltatott, lehet, hogy most éppen hasonlóan szürke hegyvonulatot. Vagy a kettő közt egy szélesen, a völgyeket makacsul megülő, jellegtelenül szürke felhősávot. Nagy a bölcsessége a perzsa mondásnak: Nem az az igazán fontos, hogy milyen a ház, amelyben laksz. A fontos: a kilátás az ablakból. Vagy a mi esetünkben - az ablakfalból.

Hiszen az erkélyeken-teraszokon na meg az üvegfalon át bele vagyunk szőve a természetbe, illetve az maga kéredzkedik, lopakodik, tűz be a házba, válik annak részévé. Van persze mindennek a közepén egy zongora és általában sok jó zene. Ami nem megy rosszul a kinti koncerttel, a madárfüttyel-énekkel, amit meggyőződésem szerint serkent a jó zene, olyannyira, hogy szigorúan tudománytalan módszerekkel végzett kutatásaim szerint közölhetem: a madarak kedvenc dalra fakasztója ki más lenne, mint - Schubert. Persze kivéve a csakis az elmúlást a kellő perspektívába helyező jóslatát árnyalatnyi változtatás nélkül közlő vadgalambot, bús gerlicét, amely szent hivatásának tartja a visszafogott tiltakozást az élet nyomorúságai ellen. Csakúgy, mint a szakadatlan figyelmeztetést az elkerülhetetlen végre. A közel sosem kerülő, mindig az ötödik-hatodik kertből üzenő gyászos hang mintha ismételné egykori elődeinek a hivatását: az élete csúcspontját, győztes hadjáratát diadalmenettel ünneplő római hadvezérnek a fülébe susogó szolgáját mi másról, mint hogy: memento mori - emlékezz a halálra! Igen bizony, éppen most! Mielőtt még esendő voltodban hajlamos lennél megfeledkezni róla.

Na és mindezen felül osztályrészünk, már a kerti tevékenykedés mellett, szívósan vívni meg reménytelen harcunkat a squirellel, a lompos farkú szürke mókussal, a budai erdőkben is honos pele távoli és nagyobb, jóval dörzsöltebb rokonával, mert gondosan etetjük speciálisan mókus-ellenesre kitervelt etetőkből a madarakat; ha így megy tovább, a kiskedvesek félénkségüket legyőzve nemsokára a tenyerünkből esznek inkább, mint hogy hagyják magjaikat elorozni maguk elől, így hizlalva a mohó, elképesztően okos, mérnöki precizitással dolgozó, hat-nyolc métert játszva megugró, ha leesik, mindig a talpára érkező, a lehetetlent nem ismerő és mindezért fölöttébb rámenős akrobata-mókusokat. Akik minden újabb, nagy reményekkel eltelve felszerelt madáretetőnek is megfejtik a titkát, ha kell, hetekig kísérletezve a legképtelenebb módszerekkel, hogy egy szép reggelen aztán a legújabb, a legbiztosabb, a leginkább mókus-ellenálló madáretető tetejéről hátsó lábukra állva, két manccsal tömve pofájukat röhögjenek bele a képembe.

A kertről, a virágokról inkább már nem is beszélnék. Még a kedvencemről sem, az itt északon nehezen megkapaszkodó, de annál inkább elragadó bokorról, a magnóliáról. Amellyel szabad időmben eszmét cserélek, csakis rövideket, meg ha mások nem hallják, dalocskákat is dünnyögök neki, mert azokat állítólag magányában fölöttébb értékeli. Sajnos, a virágok ügyében is folyton csak panaszkodni kéne. Most például egyebek közt azért, mert Andriska kellően megcsodált, mesés tulipánjainak a virágait egyre következetesebben legelik le a hihetetlenül elszaporodott, tündérien szép, de azért erős túlzásokba eső őzek esti jelenéseik, szellemszerű osonásaik alkalmából. Mint ahogy a videón kívül audióban is eseménydús a környék, mert itt, a faluvégen, nagy a zsivaj-lárma. Istennek hála, nem annak az ember teremtette változatából. (Kivéve az egyik szomszéd eszelős fiát, aki újonnan kapott Davidsonját, magát a szupermotort félelmetesen jó érzékkel kizárólag az álmodozó, elringató, lehetőleg hétvégi csönd legértékesebb pillanataiban bőgetteti fel. Egy szomszéd meg is fogadta, hogy ha a vadbarom záros határidőn belül nem hagyja abba, ő bizony, jöjjön, aminek jönnie kell, de kilövi a hátsó gumiját. Többen is hajlandóaknak mutatkoztunk beszállni a rá majd kirovandó pénzbüntetés összedobásába.) Az emberlárma helyett átlag nyári estéken, nem sokkal naplemente után átveszi a tücsök, de főleg a milliárdnyi kabóca saját zizegő-surrogó birodalmát, hogy aztán úgy tíz-tizenegy tájban már az ő háttérzeneként csak megszokott nyüzsgésüket is elnyomják a töménytelenül sokat lefetyelő leveli- meg egyéb békák - a domb aljában csörgedezik egy ideálmodott, békában gazdag kis patak -, saját hangjuktól meg nyilván a párjaikétól megrészegülten karattyolva reggelig. Csak elvétve szólnak bele a zsivajba a maguk állítólag bölcs szavaival az egyébként mert emberkerülők, hát láthatatlanul is maradó baglyok. Na és a prédáikra a sötétben lecsapó társaik, meg az általuk rendszerint gyorsan lebonyolított tragédiák vérfagyasztó, de szerencsére mind elhalóbb hangérzékelhetőségei. Amikor valamiért a nagyzenekari koncertben szünet áll be, olyan átható a váratlan csend, hogy arra olykor még álmunkból is fölriadunk.

Aztán vannak itt más őslakosok is, amelyek csak ritkán hívják fel magukra a figyelmet. Igaz, nyáron, a sötétedés idején házunk fölött lejtik kultikus táncukat tucatjával a nyilván valahol itt, csak tudnánk, vajon hol tanyázó denevérek, de azokra legföljebb az éppen itt víkendező unoka figyel fel a nekik kijáró, áhítatos városi tisztelettel, hogy azután a legközelebbi hétvégére már a denevértáncról készített színes rajzzal lepjen meg bennünket. Mármint minket, akik inkább csak akkor figyeltünk oda amúgy igazából rájuk, amikor a házbeli vászoncselédek kellő rémületére egy eltévedt ártatlan közülük, vesztére, valahogy beszabadult a házba, és kábult rémületében oda úgy bevette magát, hogy három-négy napig képtelenek voltunk vele bármihez is kezdeni. Annál is inkább, mert nap közben, a kápráztató világosság időszakában eltűnt, felszívódott. Anna egész lényének olyan teljes odaadásával rettegett tőle - mindig mondtam neki, hogy túl sok rémfilmet néz, ennek nem lesz jó vége -, hogy még aludni sem mert lefeküdni. Én belevettem magam a komputerbe meg az internetbe, de sokkal okosabb attól sem lettem, már persze ha leszámítjuk azt, hogy a denevér angol neve - bat - az egyben a baseball nevű nemzeti játék labdaütőjének a neve is, így most már annak az eredetéről, fajtáiról, használatáról a disztingválni nem mindig szerető komputer miatt a kívántnál is jóval többet tudok, denevérsipircelés ügyben azonban semmit nem tanultam. Pedig felhívtam a rendőröktől meg a tűzoltóktól az állatkertig minden lehetséges meg elképzelhető helyet, megtudakolni, hogy a tőlünk nyilván rettegő szerencsétlent hogyan lehetne végre eltávolítani. Mert hogy a helyzet pár nap után kiéleződött, olyannyira, hogy a hölgyek nekem átnyújtott ultimátuma szerint választanom kellett: vagy ők, vagy a denevér. Minthogy igen sok szólt a denevér mellett, a kérdést elmélyültebb megfontolásra érdemesnek minősítettem, a döntésben azonban nem kis mértékben befolyásolt, hogy magával a denevérrel a kialakult helyzetről nem voltam képes eszmecserét folytatni. Így azután végül is az innen vagy 200 mérföldnyire lévő Uticában, a nagy hírű állattenyésztési karral rendelkező Cornell egyetemen találtam rá egy bölcs emberre - denevér-professzor helyett inkább egy pedellus lehetett -, aki elmagyarázta: szürkületkor a házon kívül, az erkélyeken meg ahol csak odakint van, minden fényforrást kapcsoljunk be, bent a házban meg mindent oltsunk el, az összes ajtót-ablakot tárjuk szélesre - és maradjunk mozdulatlanul, egyhelyben. Így is lőn - és pár perc múlva a denevér, mintha puskából lőtték volna ki, úgy süvített ki az egyik erkélyajtón át a reszkető kis szívéhez oly közel álló és őt befogadó végtelen sötétségbe. Nyilván fölkeresni a családi búvóhelyét, hogy társainak elmesélje élete nagy kalandját. Remélem - minthogy aligha lehetett magyar denevér -, fantasztikus kalandja miatt nem döntött úgy, hogy megírja önéletrajzát.

Hogy hogyan esett meg, miképpen, milyen jelentősebb, emlékezetesebb és itt visszaidézendő stációkon át zajlott le ez a bukolikus idillbe csöppenés, ez a rusztikus fordulat a pesti aszfaltból kinőtt, a körút humuszából kipattant, városlakó eszpresszótöltelékkel, ez lehetne, gondolom, az igazából elmondásra érdemes történet. Amit lehetne például valahogy így is kezdeni: Igen, az ember építette, ő is hanyagolja szorgalmasan el a várost - a vidéket, azt azonban Isten maga teremtette! Tette pedig ezt megelégedetten mosolygó jókedvében.

* * *

Itthon, elsősorban a mindennapos életben egyre kevésbé kétnyelvű lányaink miatt, de egyébként is természetesen, csaknem észrevétlenül angolra fordult a szó; még jól emlékszem megdöbbenésemre, amikor először tudatosodott bennem: egy ideje már angolul álmodom álmaimat. Persze az én esetemben igen ritka, szöveges álmok esetén. Igaz, például nejemtől eltérően bennem a magyar nyelvet a rádiós tevékenység segített életben tartani, bár az is kétségtelen, hogy hibák, elsősorban a rettegett anglicizmusok, a helytelen szóképzések, az angolos mondatszerkezetek besurranása a nyelvhasználatba mind gyakoribb jelenséggé vált, bármennyire bántott ez engem, kíséreltem is meg harcolni ez ellen. Már csak ezért is tanácsos volt a stúdiók szigorúan megtartott időrendjének a figyelembevételével az egyébként is intenzív nyomás alatt készülő anyagaimat - ha maradt erre idő - külön erre a nyelvromlásra kihegyezett füllel még egyszer, hangosan és hangsúlyozva olvasni fel a felvételre szaladás előtt.

A kép másik oldala: engem innen a messzeségből is végtelenül irritáltak a tömeges nyelvrontó fejlemények magában az őshazában - a nyelvújítás kora után vagy 150 évvel ma mintha a nyelvrontás időszaka zuhant volna ránk -, annak is az időnként kezembe jutó sajtójában, meg talán még feltűnőbben a televízióban nagy ritkán látott új vagy már nem is annyira új magyar filmek idegesítően idegen hangzású nyelvében (itt Amerikában nem szinkronizálnak; itt még az operaházakban is kivétel nélkül eredeti nyelven éneklik az ugyancsak eredeti nyelven megőrzött címekkel jelzett művek szövegeit, tessék szíves lenni megtanulni az eredeti dallamhoz az eredeti szöveget is, a szentségit neki!), amelyben úgy tűnt, nyilván szándékosan leszoktak arról, hogy a mondat végén egyszer-egyszer, úgy a nagyobb ünnepnapok alkalmából levigyék valamennyire, ha másért már nem, akkor legalább a látszat kedvéért a hangsúlyt. Hogy azért annak a hajdan szép nyelvnek mégiscsak meglegyen a maga egyedülálló hullámzása, vagy mint a balatoni csónak alját nyaldosó csobbanása-ringása, egyetlen nyelvhez sem hasonlítható dinamikája. Ami viszont az írott nyelvet illeti, abban képtelen voltam megbékélni elsősorban az állítmányok kihagyását megcélzó, a legkevésbé sem csakis pongyola újságírói, főleg a folyton jópofáskodásra törekvő sportújságírói divattal, de még ennél is inkább az olyan parlagi szóképzésekkel, mint a számtalan, hirtelenjében tolakodó példa közül a nekem legbántóbbakkal, hogy aszongya 'begyűrűzött' meg hogy 'felvállalom'. Mert ugyebár, mondjuk úgy az 'én koromban' na meg jóval annak előtte, rendszerint kemény alku után a kiskunmajsai kubikos bandavezér 'felvállalta' egy hajdúnánási építkezéshez a földmunkát! Ezen kívül minden mást egyszerűen csak 'vállaltak', esetleg 'elvállaltak'. 'Föl', azt bizony soha. Vagy a sok fölösleges duma helyett csak belecsaptak egy jó nagyot a felek egymás tenyerébe, kezébe, ami közismerten nem disznóláb. Előbb az egyikbe, aztán a másikba. Esetleg megbecsülésük jeleként köptek vagy csak sercentettek is hozzá egy hegyeset. Nem feltétlenül a másik csizmájára. Mert hajdanában-danában mindennek megvolt a maga formája.

Ezzel szemben viszont a 'begyűrűzés', az már nagyon is más eset. Az magának a késői szocializmusnak a szülötte. Az eredetileg ugyanis a Kádár-korszak vége felé a szokatlan módon újításokra is vetemedő agitproposoknak meg az ő ügyüket oly igen szívükön viselő, selejtes müncheni pribékeknek a politikailag korrekt kifejezése, büszke találmánya volt arra az utolsó cseppnyi józan észtől is elrugaszkodott, merev-ostoba és persze hogy hazug közgazdasági abszurdumra, az alkotó umbuldálásra, hogy Magyarországon, a szocializmusban sosem lenne infláció, az kizárólag a Nyugatról 'gyűrűzik be' az országba. A gazdasági - meg egyéb - statisztikák rendszeres hamisításával talán még sikerült magukat is megetetni ezzel a süket halandzsával. (Ahelyett, hogy büszkén mondták volna a sokat mondó hangsúly meg kézlegyintés kíséretében az élen járó csodaországról: ó, infláció, hát az olyan, mint teszem a sétálóutca; az már nálunk is van!) A szépséges és változatlanul szeretett magyar nyelv romlása tehát idegesítő, zaklató tényezőként ugyan folyton jelen volt, maga az oly sok más mellett ezt is elszenvedő Magyarhon viszont lassan mind messzebbre úszott a múlt ködébe, a védekezést is elősegítő felejtésnek meg a mind gyakoribb emlékezet-kihagyásoknak a burkába.

Nem sokkal, talán néhány hónappal Amerikába érkezésünk után álmodtam először Magyarországról olyan álmokat, amelyek később tipikusakká, csakis jelentéktelen eltérésekkel ismétlődőekké váltak. Valamilyen érthetetlen, de kétségtelenül az én irgalmatlan ostobaságomból fakadt módon, kínzó realitásként nyomban az álom elején kellett tudomásul vennem, hogy én, a végre már szabad ember megintcsak ott vagyok, ahonnan elindultam - valahogy újra benne a magam mögött tudott börtönben. A Hazában, amely az álomhoz illő, brutális egyszerűsítéssel egy soha nem látott, csaknem teljesen bútorozatlan, rideg szobából áll, amelynek bármiféle funkció hiányában még ablaka sincsen, legtöbbször van viszont egyetlenegy, igen gondosan bezárt ajtaja. Ezt én vagy látom is, tőlem jobbra, úgy 5-6 lépésnyire, vagy csak tudom, hogy ott van, ott kell legyen, alighanem valahol a hátam mögött. Az álom saját lehet-nem lehet logikáját meghúzó paraméterei szerint nem kéne semmi mást se tennem, mint azon az ajtón át, úgy, ahogyan azt életemben annyiszor tettem, kimenni, kislisszolni - és ott, ott túl a rácson, jól tudom, egy más világ van, amelyben máris újra szabad lennék, újra Amerikában. Valamilyen felfoghatatlan, csakis rám jellemző, minősíthetetlen balfaszkodásból kifolyóan azonban én, még az is lehet, hogy ellenállás nélkül odaadtam amerikai papírjaimat - később, már állampolgárrá válásom után, új létemnek a legkézenfekvőbb bizonyítékát, sötétkék útlevelemet - az e célra, az ügy, a begyűjtés érdekében a képben hívatlanul megjelenő csőbútor-asztalnál ülő, jellegtelen kinézésű, a fülem mellett valahová elnéző ávósnak. Uram istenem, miért is vagyok én a velem történtek ellenére is olyan reménytelen idióta, hogy azt a felbecsülhetetlen kincset kiadtam a kezemből, ahelyett, hogy utolsó leheletemig harcoltam volna érte? Ó nem, dehogy, nem azért, mert bántanának; nem bánt engem senki, se az asztalnál kitartóan elnéző, fél szemmel azért csak engem figyelő ávós, se mások, már ha vannak mások is, sőt hanyag lezserséget imitálva rám se bagóznak, csak egyszerűen nyilvánvaló, tudomásul veendő: márpedig ebből a szobából én többé nem fogok kikerülni! Méghogy Amerikába visszamenni? Hogyan lehetne, amikor azon az ajtón nem lehet átmenni? Nem tudom. Szézám, légy oly bátyám és nyílj ki! De nem, ebben a velem álmodtatott álomban még ajtónyitogató csodák sincsenek. Ezek hiányában tehát csak állok ott, mint... igen, na, mint a földhöz vert lófasz; melegem, elevenen olvasztóan melegem van, és ennek ellenére, mégis, visszafoghatatlanul, egész testemben vacogok. Állok, mintha gyökeret vert volna a lábam. Bele ebbe az agonizáló börtöntöltelékekre specializált szoba-Magyarországba.

Nem marad más hátra, mint menekülni az egyetlen kiúthoz: intenzíven, de a körülményekhez képest méltóságteljesen és csak halkan őrjöngve, magamban új terveken fondorkodva szenvedni végig a világ leghideglelősebb éjszakáját, aztán reggel verejtékben fürödve ébredni és a fülemben zakatoló szívdobogással küzdeni, míg az irrealitás extrém utóhatása eltűnik, megfosztódik iszony-tartalmától - és én újra érzékelem egész lényemmel, hogy amit mint minden alkalommal, most is felkészületlenül átéltem, az nem több, mint egy sztereotippá vált rémálom. Ami ma vagy legkésőbb holnap éjjel újra visszatér. Csak éppen úgy, hogy amikor az álmot látom, merő képtelenség azt megszokni.

Álmodhattam volna talán direktben is. Mondjuk valahogy így: mint egy magát hatalmas cölöpökkel bekerített, zárt térben bebörtönzötten találó, rabul ejtett vadállat keringek megállás nélkül körbe-körbe, én, a tébolyodott a téboly éjszakáján, találni valamit, nem többet, mint egyetlen gyönge pontot, egy késhegynyi rést, bármilyen nyílást, amelyen át csak átpréselhetem magam és végre elmenekülhetek... De az én álmom közel sem ilyen plasztikus; még egy olyan látszatengedmény sem adódik számomra, hogy legalább a végtelen csillagos ég alatt rójam a köröket. Mindig is éreztem, még távozásunk előtt, Magyarországon is persze, hogy mennyire elviselhetetlenné, másokkal megértetni eleve reménytelenné vált az ottmaradás, az ottlét, ami a vége felé már semmiben sem különbözött egy olyan, nem éppen felemelő érzéstől, mint ha valahol utat tévesztve egy mocsárban, akár magában az ecseri lápban kötöttem volna ki, és ott süllyednék, az a sűrű valami meg csak húz, húz lefelé, már a szájamig ér... És akkor, de csakis valamiféle kihegyezett drámai érzékkel éppen a legutolsó pillanatban, igenis az álom végül is életet hosszabbító hatalmának köszönhetően mégsem fulladtam bele a zsémbes zsigetárba, mert valahogy csak kikecmeregtem a tapadós iszonyból. Viszont éppen az a tény, hogy az az ottani lét végtére is embertelen rettenetével engem olyan embertelenül gyötört meg, járta át egész lényemet, hogy képtelen vagyok nem erről a rémségről álmodni még hosszú évek múltán is, az bizony egy idő után alaposan fejbe vágott. Végül is hogy bírtam ki ott ezt az ennyire feledhetetlen, éppen ezért ilyennyire szörnyűséges utóéletet produkáló létet? És vajon végül is meddig bírtam volna ki, ha nem jövök el onnan?

Egyszer csak eljutottam addig a pontig, hogy kezdett elegem lenni az egészből. Fogtam tehát magam, és ezt a nyomorult, sokszorosan elátkozott típusálmot - undok dög, most aztán egyszer s mindenkorra kiirtlak magamból! - olyan szárazon, amennyire csak képes voltam rá, összefoglaltam, majd krokiként felolvastam a rádió egyik kötetlen műsorában. Úgy is, mint egy átlag magyar emigráns átlag éjszakáinak a szavamra nem átlagos módon hátborzongató látomásait. Nem kis elképedésemre müncheni kollégáim közül is egynéhánytól, majd 'Nyugatra szakadt', de a Szabad Európát megszokásból még mindig többé-kevésbé hallgató magyaroktól is szinte azon nyomban és szép számban kaptam lelkendező vagy elképedt leveleket, megírva - kivétel nélkül -, hogy pontosan vagy csupán lényegtelen eltérésekkel ilyen az ő szabályos időközökkel ismétlődő és éjjeleiket megkeserítő típus-rémálmuk is. Volt, akinek az álom időnként könnyen felismerhetően festett háttérként pestinek vélt városképet is nyújtott, az azonban gondosan stilizálva semmi másban, csakis vörös téglákból emelt, egymástól megkülönböztethetetlenül, ormótlanul vaskos, ablaktalan épületek tömegében, újmódi magyarhoni falanszterben nyilvánult meg. Rendszerint bennük vagy körülöttük fellelhető élőlények érzékelhető jelenléte nélkül. Az ilyenfajta álmok egyik jellemzője volt, hogy a magyaroknak, ha mégis volt jelenésük az álomban, akkor arcuk, az aztán nem volt, mármint nem volt látható, főleg nem valamiféle kifejezést magukon hordozó arcuk. Amikor mindezt és még annyi mást, az összegyűjtött kommentárok egy részével együtt, itteni magyar baráti köreimben is szóba hoztam, azokban még az eddig tapasztaltaknál is nagyobb volt a hatása az agyonverő közös élményre ilyen makacs, intenzív és sztereotip reagálás-formával végrehajtott rádöbbenésnek.

Mindezen lekonyulva, majd később váratlanul felbuzdulva kíséreltem meg valamiféle felmérést készíteni, amiből ugyan sok minden nem jött ki, egy azonban napnál is világosabban: azok közt, akik ezzel az álommal kellett megküzdjenek, nem volt egyetlenegy '56-os magyar sem - egyetlen olyan sem, akit egy népvándorlásnak a sodra söpört ki magával a Nyugatra! Éppen ellenkezőleg, a mintegy beintésre uniszónóban álmodó kollégák meg egyéb álom-bajtársak kivétel nélkül saját, jól megfontolt elhatározásukból, sokszor rendkívüli kockázatokat vállalva, alapos felkészüléssel, egyedül vagy csakis szűkebb családukkal elmenekült magyarok voltak, a nyaktörő mutatványokkal disszidálók fajtájából - Adrián átevezők, a Jugoszlávián át vezetett autók csomagtartójába bújtak, meg társaik -, ők tehát hozzám hasonlóan vagy sem, de torkig voltak már mindennel, ezért aztán motivációjuk a távozásra rendkívüli erővel röpítette ki őket új pályájukra. A motiváció azonban sosem volt csupáncsak érvényesülési jellegű - bár túlzás lenne azt állítani, hogy ez hiányzott volna az egyvelegből, de még ezekben az esetekben sem ennek volt meghatározó jellege. Mert az szinte kivétel nélkül aktív negatívumban nyilvánult meg: nem maradni ott tovább, menni, el, el, minél messzebbre onnan! Más kelet-európai kommunista országból számtalan Nyugatra távozott kitartó kikérdezése sem volt képes felfedni egyetlenegy olyan emigránst sem, aki akár csak egyszer is megtapasztalhatta volna a magyar rémálmot vagy annak valamilyen, mondjuk szláv változatát. Az olyan specialitást, mint ami, teszem azt, nekünk a túrós csusza. Minderre meg sem kísérelnék a rész-interpretálásokon felül bármiféle magyarázattal szolgálni - a túrós csuszára persze meredek ostobaság is lenne -, mert be kell valljam: én az idegrendszer ilyenfajta egyszerre, mintegy parancsszóra kizökkent működésének a mechanizmusát persze hogy nem értem. Csak azt érzem, hogy kell legyen valami, ami rokon poszt-'56-os állapot, az azóta valahogy, megmagyarázhatatlan módon még elnehezültebb élettel, ami a nagy útra az indító lökéshez a lendületet adja. Ugyan váltig törtem a fejemet ezen, de azért ebben sem vagyok, mert hiszen hogyan is lehetnék biztos.

Nemrégiben döbbentem rá, hogy ettől az álom-tortúrától immár megszabadultam. Megszűnt, eltűnt, a lélek fölötti hatalmát veszítette, nyilván mert valami hasonló történt az álmot kiváltó okok jelenlétével is. Mire amikor a magától a felismeréstől ugyan kicsattanóan boldogan, de a jelenséget még mindig megérteni óhajtóan újra körbekérdeztem a régen megtalált már 'meginterjúvoltakat', a válaszokból félreérthetetlenül kiderült: úgy 10-15 év után kezd az álom ki-kimaradozni, majd fokozatosan, mind ritkábban visszatérve, egyszer s mindenkorra, végleg eltűnni. A végkövetkeztetés? Sajnálom, de a már elmondottakon kívül semmi ilyesmit nem voltam képes levonni. Csak az biztos, hogy az álom múltával az össz-állomány legalább egy lidércnyomással kevesebb lett. Köszönöm szépen, marad éppen elég így is...

Fogalmam sincs, hogy léteznek-e ilyesfajta kategóriák - egyáltalán bármilyen ál-kategóriák - a jungi kollektív tudatalatti elméletében, például kifejezetten egy világosan körülhatárolható, valamilyen értelemben közös jellegű és némileg hasonló jelenű embercsoportot érintő megnyilvánulásokra. Nemigen hiszem. Mert hogy az a jungi fogalom kisebb egységekre nem bontható fel, lévén az általános emberi tulajdon? Beleszűrődve magukba a génekbe? Az ontogenetikai fejlődés nem tudom melyik fázisában? Leírt uniformizált rémlátások azonban, úgy tűnik, drámai erővel mutatnak rá ha másra nem, akkor legalább arra, hogy az állandó veszélyérzettel telített csapdával jellemezhető élethelyzetből kiszabadultak egy csoportja számára milyen meghatározó alapélménnyé válhat a valóságos börtönből vagy csak - csak? - a szubjektíve börtönként átélt környezetből történt megmenekülésük. Illetve az elviselhetetlenül hosszúnak érzett ideig még egyáltalán nem végsőként megélt megmenekülésük. Mert azért jónéhány esetben igaz lehet az is, hogy valamilyen szinten a megszabadulás-érzés még nem ülepedett le olyan mélyre, amely szinten maga a féltése ne okozhatna megváltoztathatatlan realitás-érzetet.

Amerikába jövő magyarok

Hogy nagyot fordítsunk látószögünkön, valamelyest érzékelhetőbbé vált a többé már nem internalizált rémálombeli, hanem a valódi, a mai őshaza, legalábbis időnként. Számomra először 1982-ben, amikor a semmiből realizálódtak ide, méghozzá csoportostul, az első ellenzéki fecskék, szamizdatosok - köztük barátok, sőt nagy örömömre egy igen közeli és felettébb hiányolt jó barát -, egy időre puffadásig töltve föl engem - amint arra hamarosan rájöttem - tulajdonképpen már nem is igényelt gyepűismeretekkel. Már természetesen csak olyannyira nem igényelt, hogy ha valami, engem akkor már csakis a nagy vonalak érdekeltek. Ha nem lett volna az együttérzés hajlama barátaimmal eleve adott, bízvást mondhatnám: minden egyes eltelt nappal inkább szívet derítően kívülről néztem meg láttam az idők folyamán át is alakult ízlésemnek még a megszokottnál is színvonaltalanabb magyar színjátékot. Azt, amelyet nem is egy közülük látszólag átérzetten vagy csupán flegmatikusan 'operettországi' előadásnak minősített.

Megdöbbentő élmény volt tapasztalni, hogy immár messziről és pusztán foszladozó emlékeimre meg tompuló ösztöneimre hagyatkozva mennyire másképp látok sok olyan jelenséget, amelynek az értékeléséhez ők viszont, nyilván túlságosan is közel lévén, mintha távlathiányban látszottak volna szenvedni - gondoltam én, legalábbis akkor még. Ezért pálcát törni felettük - erre már nem volt hajlamom, mint ahogy az nem is vált szokásommá, már úgy értem, akkor sem, amikor villámgyorsan zuhanva vissza a régmúltba, megint csak dermedten meredtem egy-egy példás baklövésre. Vagy mondjuk egy olyasfajta megközelítésre, amelyről én a legkisebb kétely nélkül tudtam: ez olyan provinciális ihletésű úttévesztés, amely csakis zsákutcába vezethet. Az ilyesfajta zökkenések ellenére is igen hamar kialakult azonban közöttünk a lehetséges változatok közül az ez esetben alighanem egyedül helyes, sőt üdvözítő magatartási gyakorlat, miszerint én, mint az itteni ilyen-olyan, de főleg az olyan elkötelezettségű emigráns szervekkel semmiféle kapcsolatot nem tartó, öntudatos nem-emigráns nem-politikus figura megtestesülése kérdezhetek, beszéltethetek, meghallgathatok, megértően bólogathatok, magamban és saját magamnak, szigorúan házi, belterjes használatra mindenféle véleményt is formálhatok, már ha ilyesmihez kedvem lenne; annak idején korlátlanul, ugyanakkor reménytelenül 'élvezett' jogaim azonban a szigorúan magyar belügyekbe való intenzív vagy akár csak érintőleges beavatkozásra immár örökre elvesztek, azért, mert azokról távozásom végrehajtásával, tehát, a teszem fel, általam talán egyébként helyesnek ítélt tettekből fakadó, ki-tudja-milyen következményeknek a többé már nem-vállalásával szerint én magam mondtam le, méghozzá téve ezt önszántamból. Tettem pedig ezt bármiféle maradvány-hiányérzet nélkül. Merthogy ez nekem kényelmes, nekik meg, remélem, üdén konfrontációmentes volt. Gondoltam legalábbis én, magának a javíthatatlan naivitásnak a még mindig javíthatatlan megtestesülése.

No de ha azután az ide látogató magyarokkal a szó Amerikára fordult, akkor jött csak a hadd-el-hadd; elhűlt bennem a vér, annyira elképesztett a rendszerint kérdőjelek nélküli megközelítése egy számukra persze hogy vadidegen, hihetetlenül összetett, sokoldalú témának, amellyel kapcsolatosan megrázó volt a számtalan forrásból játszi könnyedséggel megszerezhető tárgyi tudásnak, de legalább e szükséglet elemeinek a hiánya, meg az alapismeretek, az itteni politikai kifejezések, meghatározások, terminus technicusok gátlástalan összezagyválása - otthoni és idejáró, állítólagos Amerika-szakértők bődületesen felületes újságcikkeinek meg kinyilatkoztatásainak a tömegeiben is! -, de ugyanakkor a tudatlanságtól a legkevésbé sem zavartatott, méla vagy éppenséggel heves utálkozás az Újvilág és annak a világon az első írott alkotmánnyal rendelkező köztársasága iránt. Az például, hogy Amerikából csakis az adott, az éppen jelenlévő tömegkultúra meg a tömegfogyasztás meg a tömegtelevíziózás borzalmait látták és vetítették ki habozás nélkül mindenre. Elképesztettek a mindegyre újabb megnyilvánulásai az ázsiai gőgnek, a mindenkinél magasabbrendűségnek. Ami persze az oly igen érezhető alacsonyabbrendűségi érzés túlzott kompenzálásának vált a gyönyörű példájává. Nem ritkán és persze hogy nem annyira primitíven, inkább áttételesen még azoknál is, akik magát ezt az alapállást egyébként megmosolyogták, sőt minden más baj ősforrásaként kárhoztatták. Azt, ami nekem valami olyasmit jelképez, mint a latin Aut Caesar, aut nihil - túlságosan is szabadon fordítva: 'Vagy cár (már a diszkrét variációban), vagy kalaposinas'. Akármire került a szó, előbb-utóbb bekövetkezett: a sejtelmem sincs, tulajdonképpen mire olyan rátarti, minden más népet mélységesen megvető, a sárga földig lepocskondiázó, a világon mindent és még annál is többet tudó magyari legott szajkózni kezdte az előbb még a közutálat tárgyát képező, teszem azt ostoba bigyóról, mondjuk a kutyafülhegyezőről: 'ja, hát az már nálunk is van!' Annyira fölkavart a kritikátlan vagy ha nem, akkor csupán a látszat kedvéért és akkor is inkább csak a kezdetekben, az igazi belemelegedés előtt némileg visszafogott, tapintatosan kritikus túltengésnek az egyre sokoldalúbb megnyilvánulása, hogy egy furcsa kapcsolással Macaulaynak a bengáli-hindukról mondott, ma már rasszistának érzett kitételét torzítottam egyszer el a rajtam eluralkodó visszás érzések megközelítően adekvát kifejezésére. Valahogy így: Az, ami a szarv a bivalynak, ami a mancs a tigrisnek, ami a fullánk a méhnek, ami a lényét átszellemítő szépség, az ősrégi görög dal szerint, a nőnek, az a mértéket nem ismerő, isten tudja honnan, milyen szeméthalmok alól kiásva újra megtalált nemzeti nagy lét pöffeszkedése a mai magyarnak - annyi sok nyomorúság, a tömérdek galádság, gyalázatözön, a megszámlálhatatlan bűntett meg kegyetlenkedés, a következetesen letagadott, ha nem, hát kimagyarázott, de azért csak égrekiáltó iszony-elkövetés után.

Mert hiszen Goethének igaza volt. (Hát nem lekötelezően kedves tőlem, hogy ezt - mármint Goethe igazát - nem csak előlegezem, de azon nyomban át is nyújtom neki?) Márminthogy igaza volt - egyebek közt - akkor, amikor leírta: "A tovább folytatódó élet reményt, várakozást jelent - a halál viszont magának a választásnak a megszűnését. Minél inkább válik korlátozottá a választás lehetősége, annál közelebb van a halál. Az elképzelhető legnagyobb fokú kegyetlenség megkurtítani az elvárásokat - az élet egyidejű teljes megszüntetése nélkül."

Így Goethe. Amihez ma, ugyan csakis feltételes módban, vajon nem fűzhetnénk-e hozzá: vagy az állampolgárság, a honosság, helyesebben ezek előfeltételeként már maga a beleszületés - az is csak egyes, nem hinném, hogy véletlenszerűen kiválogatott országokba.

A fentebb elmondottakat, meg az itt még következőket habozás nélkül írtam, illetve írom le, minthogy éppen ebben a világ fantasztikus változásai által kísért, monstruózus témában nem állhatok oda az olvasó elé a maradéktalan objektivitásra hivatkozásnak akárcsak a szándékával sem. A velem átéltetteket, az általam átélteket vajon mi máson, mint az én saját életem velem együtt változó szűrőrendszerén keresztülengedve, dogmákkal, eleve elfogadott bizonygatásokkal mit sem törődve dolgoztam végül is fel. Nem, semmiképpen sem másoknak, hanem csakis és kizárólag magamnak. Igaz, a hosszú élet során véleményem kisebb vagy nagyobb vagy még annál is nagyobb mértékben változott; tette pedig ezt jó egynéhány kérdésben, főleg az 1956 előtti időszakokhoz meg azokban a hajdan-volt magamhoz képest.

Magyarországot, a magyarokról bennem az idők során kiforrott érzéseket, véleményeket illetően aggódva figyelek fel már csírájában is minden olyan törekvésemre, hogy a hangomat itt, ezeken az oldalakon akár csak árnyalatokkal is moduláljam, nem hogy mérsékeljem. Mint ahogy '56 nyarán, majd a forradalom alatt minden fenntartás nélkül voltam képes az országot és népet dicsőíteni, magasztalni, fel egészen a magasságos egekig, ugyanúgy, mondjuk a mai - ki tudja, még talán a holnapi - jelenségekre reagálva is teljes mellel vállalom a szubjektivitás vádját. Kimondva vagy ki nem mondva is. Ha szabadna egy szerény javaslatot tennem: az vesse rám az első követ, aki ilyen jellegű, forró érzelmi töltésű kérdésekben - nem szubjektív. Az, drága bajtársaim, az alamuszi hazugság bűnének a gyakorlását veszi magára. A különbségek nem jelentéktelen része nyilván abban rejlik, hogy kinek-kinek a szubjektivitása előtt milyen előjelek állnak. Én itt, ezeken a lapokon, de másutt sem: nem vagyok politikus, újságíró, közvéleményformáló erő, de még csak állam-, honpolgár sem. Aki nem értene velem egyet, attól elnézést kell kérjek - és ha jóérzésű emberről lenne szó, arról természetesen feltételezem, hogy a saját nézetei számára igényelt, sőt elvárt toleranciát ő is megadja az én nézeteimnek. Nem, sajnos ezt nem igazából hiszem, de hát legalább feltételezem. Na és ha viszont még ilyesfajta csekély elvárásokról sem lehet szó, akkor magától értetődőnek tekintem, hogy a velem és írásommal mereven szembenálló, netalán ezek iránt gyűlölettel viseltető olvasó most aztán fogja a könyvet, és a legközelebbi falhoz vágja. Én ugyan semmi ilyesminek nem örülnék, de a mai világban tökéletes abszurdum lenne tudomásul nem venni, hogy az ilyen reakciók is hozzátartoznak az élet rendjéhez. Éppen ezért melegen javaslom, hogy a mai Magyarországon tucatjával, sőt százával probléma nélkül elérhető, rendelkezésére álló választékból keresse ki az ily módon általam a végletekig felbosszantott olvasó saját szellemi gyarapodásának - vagy leépülésének - a saját igényei részére vélhetően megfelelő eszközeit. Mondjuk, az Évike által csakis Népszabiként emlegetett förtelemből, mint magából a leghitelesebb forrásból.

Valósággal elkápráztatott, hogy, talán csak elszórt kivétellel, elfogulatlan, tanulni, megérteni vágyó magyar látogatóval nem találkoztam, bennem azt a benyomást keltve, mintha valamennyien szent feladatukként fogadták volna meg, hogy Amerikáról már eleve határozott véleményük legyen: vagy szeressék - mentségükre szolgáljon, hogy rendszerint alaposan félreértett, rossz okokból, de egyébként is az elenyésző kisebbség -, vagy jobb ügyhöz méltó buzgalommal gyűlöljék. Megmaradt és valahogy meg nem fertőzött néhány barátom szerint mindez a legkevésbé sem csakis az idelátogató magyarokra jellemző, de nagyjából-egészében a nemzet jelentős, ha nem éppen túlnyomó többségére. Valamelyikük ezt frappánsan így foglalta össze: tudatlanságuk csakis arroganciájukkal vetekedhet.

Számomra primitív, ezért elfogadhatatlan a disztingválási képességnek a legkülönfélébb módokon megnyilvánuló távolléte. A magyar szélsőjobbnak a hihetetlenül agresszív undora ezért kifejezetten hízelgés-számba megy. Ha nem lenne ilyen, akkor lennék elképedve. A többiek esetében nyilván krónikus rögeszmévé fajult tömegreakcióról kell szó legyen. Annál is inkább, mert mindez és még oly sok más, ami ehhez tartozik, a legkevésbé sem akadályozta többségüket abban, hogy gondos tervezés után rámenősen, teljes elszánással és erőbedobással pontosan ne éppen itt igyekezzenek roppant akarásokkal egyetemi fő-főpozíciót szerezni - és haragudjanak meg, de azt aztán egy életre szólóan, ha ebben történetesen képtelennek bizonyultam segíteni - kövér ösztöndíjat kapni -, még az sem katasztrófa, ha sinecura formájában - a nagy és befolyásos kutatóintézményeknél vagy alapítványoknál; hogy gyerekeik feltétlenül ne ide jöjjenek tanulni, a diplomájuk ne innen datálódjon; hogy megint mások ne mozgassanak meg minden követ annak érdekében, hogy itt-tartózkodásra papírokat szerezzenek, költözhessenek félig vagy részben vagy egye fene, akár végleg is ide. Na és közben bízvást állíthatom, a legkevésbé sem szociológiai felmérések, csakis anekdotikus élmények alapján, hogy magyarjaim közt - tisztelet a kivételnek - dühöng ma is a rasszizmus. Sőt, a már itt letelepedett magyar bevándorlók közt, ha lehet, még virulensebben. A különbség a két tábor között, hajlamos lennék azt hinni, csakis az, hogy az egyik, mármint az itteni, nem koncentrálódik - talán csak a megfelelő 'nyersanyag' hiányában? - annyira a cigányokra, mint inkább a négerekre. Önkéntelenül is fel kell merüljön a kérdés: vajon van-e a két csoport között bárminemű hasonlóság is? A kézenfekvő válasz: már hogyne lenne, hiszen, amint azt nekünk mindig elmagyarázzák, mélyek a gyökerek. Így tehát a közös vonás vajon mi más is lehetne, mint a régi pompájában, de azért csak új hajtásokkal is ékeskedő, viszont a bedobandó érvek igazságtartalmára a legkevésbé sem finnyás antiszemitizmus? Amerikában annak nemcsak szélsőjobboldali, de ha lehet még erőteljesebben szélsőbaloldali formájában.

Ha szabad egy lapidáris közhellyel zárni le ezt a témát: Amerikának, az amerikaiaknak addig jó, amíg a világ népei közül a nagy gonddal kiválasztottak lelki erőforrásaik maximális igénybevételével gyűlölik az Egyesült Államokat. Akkor ugyanis megerősítést nyerünk ahhoz az érzésünkhöz, hogy mi mostanában valami jót, ha nem éppen nagyon jót csinálunk, valami nemeset képviselünk a világban. Érdekes: önmagában azért, amit teszünk, ilyesmire nem is igen gondolnánk. Hála és köszönet tehát az irigység diktálta, irracionális formák közt megnyilvánuló népszerűtlenségért, hiszen ebben a kerge világban felér az egy ünnepi felköszöntővel is.

* * *

Ideje, hogy rátérjek a következő amerikai ősbemutató tálalására. Úgy történt - nem először -, hogy egy közös ismerősünk felhívattatott egy barátjával, aki külkeres utazó lévén éppen New Yorkban ütötte fel sátorfáját, mi másért, mint természetesen külkereskedni. (Igaz, mi a munkaszolgálatban annak idején az ilyesmit korrektebben 'bulizás'-nak neveztük. Bár igaz az is, hogy azért aligha fizettek volna meg bennünket.) Magányában ő ott igencsak magányos (meglepő fordulat, nemde?), ha szépen megkér, vajh nem lennénk-e olyan kedvesek kicsit a túlságosan is szerény hóna alá nyúlni? Persze hogy nyúltunk, bár nem volt ő nekünk se ingünk, se gatyánk: meghívtuk, udvariasan kihoztam kocsin a városból, és nagyvonalúan megvendégeltük vacsorával. Méghozzá nem is akármilyennel: Andrea egyik csúcsteljesítményével, csülökvacsorával! Igaz, a külkeres előbb és közben egy olyan mutatványt produkált, amit én még életemben nem láttam: megivott egy egész üveg gint - csak úgy locsolva magába, víz, és ha nem tévedek, nyelés nélkül. (Erre mondják arrafelé azt, hogy 'nyakló nélkül vedelte'?) Ehhez képest még azt sem mondhatnám, hogy istentelenül berúgott volna. Nem, ő nem lett tajt részeg, csakis annyira, hogy nyomatékosan bizonyíthassa: a részeg emberek közt akad olyan, aki nem veszíthet mást, csakis a gátlásait. Még annyira, hogy ennek a példánynak azért a szeme sem állt jól. És, hát igen, hatott rá a piások bátorsága: szájdiaréja volt, szakadatlanul járt neki az a jaj-de-nagyon-szerény csőre, járt, mint a kacsa segge. Már persze egy ügynöki, egy megszállottan hadovázó kacsáé. Amikor aztán a mákvirág előállt a farbával és feleségemnek átadta azokat a csúnyácska, satnya sötétpiros-fekete, hamisítatlan alsókedevéri - vagy felsőkadavári? - magyarosnak álcázott mű-mütyürkéket, pohár-alátéteket, amelyekkel nyilván minden nem-magyar ügyfelét is pali módra ellátta - az ügynökök, meg kell hagyni, inkább több, mint kevesebb joggal a fél világot tök hülyének nézik -, az én szerencsétlenségemre még ráadásul remek, kifinomult ízlésű nejem a külkereskedelmi 'ajándékot' persze nem vágta neki vissza, bele abba a sunyi képébe, még csak azt a kínálkozó javaslatot sem terjesztette elé, hogy ócska bóvlijait tartsa meg magának meg klienseinek, hanem, ahogy azt akárcsak távolról is hasonlító alkalmanként alkalmazott szép szokása szerint tenni szokta, kedves-udvariasan megköszönte, és fejét külön ilyen célokra fenntartott, szerintem elragadó modorosságaként bájosan félrehajtva mondá: mely igen szépek! Mire a nem-részeg ipse olyannyira elvigyorodott, hogy nyomban a füléig szaladt a szája. Majd amikor feleségem elfordult, hogy a randa mütyüröket felavatandó a poharak alá rakja, ezt mormogta, de azért mégis valamennyire hallhatóan, maga elé: "Te kis hülye!" Könnyedén, de azért valami roppant adag megvetéssel. Az eszméletlenül ocsmány provokációra bennem azon nyomban bődületesen ellenállhatatlanná, sőt legyűrhetetlenné vált a kísértés arra, hogy a nyomorultat ott helyben és azon nyomban móresre tanítsam, vagy inkább piciny kis darabokra szaggassam, valahogy úgy, mint anyám tette a galuskával, a darabokat beleszórva a forró vízbe; a düh egész lényemet jó ideig nem oldódó görcsbe rántotta; én azonban valahogy, bár testem minden részén éreztem a belémszúrt tűket, becsületemre vagy örök becstelenségemre, megálltam, hogy házigazda létemre ezt ne tegyem. Éppen csak hogy attól kezdve - hallgattam.

A vacsora olyan cudar élménynek bizonyult, amelyre a gyerekek hosszú évekig, sőt mindmostanáig hivatkoztak - soha nem csökkenő utálattal. Mert hiszen a külkeres egyre csak csámcsogott, böfögött, öntözte az ingyen ginnel, majd vörösborral az ingyen csülköt, vacsora után nyakló nélkül vedelte az ingyen konyakot - és a végre, oly hosszú kóborlás után amerikai potyához jutott nemzetközi profi potyázónak egyetlen percig be nem állt volna a zsírtól csöpögő szája, dicsőítve az emberiség eddigi fejlődésének a csúcspontját, kenyéradó gazdáját, a Kádár-rendszert. Ő, a fél pofájáról is felismerhetően budai burzsoá. És tette ezt minden lehetséges célpontok közül pont nekem. Az e pillanatban vagy 240 millió amerikai közül nem akárkinek, aki meghallgatta volna, hanem körültekintően, rendkívüli gonddal kiválasztottan - pont nekem.

Közvetlenül a távozás előtt kajánul és a sokat tapasztalt világutazó vesébe látó pillantásával még egyszer házigazdáját mérve fel kérdezte meg: Mondd, neked nincs honvágyad? Nem vágysz haza? Már úgy értem - hazamenni, végleg? Vagy legalább csak úgy bekukkantani a jó öreg Budapestre? Mondom én: De hiszen én még csak nemrég jöttem el onnan! Nem, nekem, de négyünk közül egyikünknek sincs semmiféle honvágya, sem ilyen, sem olyan. Hiszi a piszi - így ő -, négykézláb kúsznál haza, ha megengednék neked. Engem akarsz te, apuskám, átdobni a palánkon? Nem most jöttem én le a falvédőről! Úgy itthagynád te ezt a ramaty Amerikádat, mint eb a Szaharát! Mindezt csak így, ilyen felületes ismeretség után is mélységes ember- és helyzetfelismeréssel és ehhez képest még ilyen pátosz nélküli, leszűrődötten nemes, építő jellegű egyszerűséggel. Vadidegen voltunk, nem létező barátságunk meg a jókora csülök vajon miért is ne adott volna neki jogot erre? Ő, a hazafi, szeretett hazájával a háta mögött vajon miért is ne pofázhatna, gyalogolhatna bele az oly jól ismert, utánozhatatlanul könnyed, elragadó magyar bájjal az általa pillanatok alatt felmért, de egyébként is oly jól ismert, hazátlanul nyomorult életünknek a leglényegébe? Mi az neki, végül is mit számít az neki? Iszonyúan, de most már egész kifacsart, meggyötört lelkemet szétvetően erős volt a kísértés, hogy a nyomorultat belepaszírozzam a földbe. Vagy inkább Kinizsiként, nemcsak kezeimben, de fogaim közt is egy-egy szerény, magányos hónaljú magyar külkereskedővel, harci táncot járjak. Még most sem tudom, hogyan, de megálltam, megálltam bizony ezt is szó nélkül. Egyelőre.

Aztán, mint minden jónak meg szépnek, egyszer valahogy ennek is vége lett. Beültünk édes kettesben a kocsiba, és pár perc múlva, már az országúton, fékevesztett dühömet szerencsétlen és az egész ügyben tökéletesen ártatlan autómon éltem ki. Azt hiszem, olyan eszelősen vezettem, mint egy félőrült. A pasas kezdetben még szakadatlanul járatta a száját, de aztán valahogy csak kezdte szavát veszíteni, majd rimánkodni: menjünk kicsit lassabban! Én meg se nyikkantam, csak mint a megszállott tapostam a gázpedált. Fém a fémhez! A pasas a száguldástól meg a sikoltozó-csikorgó kanyaroktól persze hamarosan rosszul lett, fehér, mint egy berezelt kísértet, és ebbéli minőségében nyögte: hányni kell. Kihúztam az országút szélére és kiengedtem. Igen csöndes volt, az eddig kiadott állandó zörejeivel élénk ellentétben feltűnően csöndes, miután visszaült, és meglehetősen megviselt, de pár óra óta először legalább színjózan. Felületes megítélésem szerint annyira, hogy az volt a benyomásom: kezd valamit megérteni abból, hogy hol van és mi történik körülötte.

Amikor beértünk New Yorkba, szállodája fényárban úszó bejáratánál vagy egy fél sarokkal följebb hajtottam, a megszokott nagyvárosi félhomályba; ott megálltunk, kirakodtam őt cuccostól; úgy állt ott búcsúzásra készen, mint egy rakás szerencsétlenség; majd - majd minden, de az égadta egy világon minden mai meg egykori meg ki tudja, talán jövőbeli megalázottságomat magamból kiadva bevertem neki életem legízesebb, népi hímzésű, jászkarajenői jobbegyenesét. Az én feleségemet te nem hülyézed le! - hörögtem. Beleadtam ebbe az ütésbe egész angyalföldi örökségemet - még harmadnap is fájt tőle a kezem. Apám biztosan megértően és, már ha ennek az érzésnek a nyilvánítását jelenlegi környezetében nem nézik rossz szemmel, büszkén mosolyogva nézett le rám, onnan föntről. A pofa mint egy zsák csukódott össze. Még csak azt se mondta, hogy kutykurutty. Én meg visszasétáltam a szálloda bejáratához, az ott álldogáló portással közöltem, hogy egy alighanem itt lakó vendége amott mintha rosszul lett volna, majd immár újra kocsimban elfoglaltam helyemet a kormánynál, és elégedetten, hogy éppen most végre tettem valami kézzelfoghatót, bár nem szükségszerűen túlságosan is gyakran gyakorlandót az emberiség nemesedésének az ügyéért, kilazultan, szép lassan, kényelmesen hazavezettem. Talán mondanom sem kell, de ott tűkön állva várt már rám a feldolgozhatatlanul undorító jelenségtől, úgy látszott, tartósan megviselt családom három hölgytagja, akik, engem persze hogy nagyon is jól ismerve, már akkor félni kezdtek, amikor olyan vészterhesen elhallgattam. Amíg azután el voltam - amint azt később elmondták -, még rémsejtelmeik is keletkeztek. Mi volt? - kérdezték aggódva, szemeikkel arcomat külön is faggatva. Semmi - feleltem. Persze hogy nem hitték el, de fölöttébb bölcsen tovább azért csak nem feszegették. A külkeres viszont kis létszámú, ámde annál inkább befolyásos közösségünk saját hatáskörükben kiosztott szent keresztségében a Pig, azaz a Disznó nevet kapta és ilyenként is vonult be családunk mitológiájába. Ha és amennyiben ez rajtunk múlna, akár egy távoli - minél távolabbi - csillagképet is elnevezhetnének róla.

Nem tudom, az ilyen jellegű vagy ehhez műfajilag némileg hasonló, meg főleg ellenkező tapasztalatoknak van-e valamilyen szerepe egy eddig ismeretlen, nyilván új tulajdonságom kivirágzásában, talán még elburjánzásában is? Amelynek az eredete: számomra talán a legborzasztóbb, ami, legalábbis innen, ebből az ő számukra stratégiailag centrális helyről nézve úgy tűnik, a magyarok nagy többségével történt, az az, hogy mindenkit minden fikarcnyi kis előnyért, juttatásért, adományért, bármiért, de könyörtelenül, a végletekig következetesen kihasználnak. És mindebből valahogy újabb kihasználható kapcsolatok egész tömegét szervezik össze maguknak. (Különös módon ünneplik ezeket a sajátosságokat azt hiszem nem csak, de azért főleg itt Amerikában, ahol bizonyos körökben - amerikai körökben - meglehetősen elterjedt a magyarnak mint olyannak a fölöttébb rosszindulatú, de szerintük igenis korrekt meghatározása: magyar az, aki utánad megy be a forgóajtón, de mégis előtted jön ki a másik oldalon. Vagy-avagy: a magyar talpraesett. Nem lehetne azzal jellemezni, hogy reménytelenül elveszett lenne. Még a tengerparton sem. Ha látsz ott, a nudista strandon júliusban egy szőrmebundát áruló pasast, biztos lehetsz benne, hogy magyarral van dolgod. Akiről megközelítő biztonsággal lehetne leszögezni: bundát ugyan nemigen fog eladni, de... hát, hogy is mondjam csak, ehelyett annál több érdekes dolgot, miegymást, vagy ha tetszik, egy kis etvaszt lát majd.)

Mindezért még csak haragudni se lehet rá meg társaira - akkor sem, ha a kihasználási folyamat végét reszkető-türelmetlenül meg sem várva máris vérig vannak sértve, egész lényükben vannak megalázva. Merthogy éppen az, hogy jó vagy, hogy te, minden emberek között pont te jó lehetsz hozzájuk, na és hogy ők erre, a te jóságodra rá is szorulnak - ez olyan, de olyan elviselhetetlen. Mert vannak dolgok, amelyekhez egyes emberek képtelenek hozzászokni; ezért aztán, amikor az egész már elviselhetetlenné válik, mit tehetnének, mint megfeledkeznek róla. Vagy ha ez nem megy, tessék már mondani, végül mi mást is tehetnének, mint hogy előbb-utóbb megvetnek, utálnak - téged! Akkor legalább nincsen többé már bennük az a zavaros érzés, amely menthetetlenül a mosogatórongyra, helyesebben az azzal asszociálásra kényszerít. Valahogy úgy működik ez a lelki mechanizmus, mint a füledbe bazseváló cigányprímásé, amikor pár vacak bankóval akarod a szemét kiszúrni, bagóért venni meg bohém muzsikuslelkét. Jótett helyébe jót várj - mondja a népmesékből kinőtt közmondás, alighanem - és ez minden, csak nem lebecsülendő teljesítmény - messze és fennkölten a legostobább ebben a műfajban. Vagy talán amikor ez a mondás úgy-ahogy, éppenhogy kialakult, érzelmekből szavakba öltöztetett, akkor még másképp lett volna? Ott Etelközben? Vagy Levédiában? Onogur korunkban? Szerencsétlen, már csak megszokásból is mindig megvert, elporolt, földig alázott nemzedékek csodalényekként pompázó, de azért csak hétrét görnyedt túlélői a mi embereink - és ugyanolyan vagy hozzájuk megtévesztésig hasonló lennék ma én is, ha nem jöttem volna el.

Így talán, közel sem kételkedés nélkül, de bízom benne: csak valamelyest vagyok olyan, mint ők - és közben percről percre nő az önkontrollom. Itt, messze a gonosz varázslók rémtetteitől sújtott őshazától, gondolom vagy talán csak áltatom magam, de én választom meg a magam saját módját arra - valahogy úgy, mint a parádéskocsis a lovához díszeivel leginkább passzoló istrángot -, hogy hogyan legyek elmebeteg, és ezenközben aligha követem a szigorúan előírt, a gyártási kapacitás hiánya miatt csupán néhány méretre kalibrált nemzeti előírásokat. De azért csak gyászolom a hajdan oly kedves barátokat, bajtársakat, volt osztály- meg évfolyamtársakat, a tanárok közül a kincset érő néhányat, az engem bújtatókat, a mákos gubát adókat, a bajbakeverő haverokat, jaj, azokat a szemérmes szeretőket; bepörgött bridzspartnereket, léha eszpresszótöltelékeket, a fővárost, a fővárosi embert legjobban ismerő, kitaposott óriás cipőkben csoszogó, kiszolgált pincéreket, pimaszkodó újságárusokat, a Nagymező utcai mulatók előtt kéregető törpéket, ügybuzgó striciket, gondterhelt tűzkő-szacharinárusokat Apám vendéglőjéből, úriembernek öltözött és a megtévesztésig úgy is viselkedő hivatásos zsebmetszőket, fuvarosokat, lókötőket - kincset érő, remek figurákat a múltból, akiknek a képét felismerhetetlenre verte szét ez a minden századok legnyomorultabbja. Akiknek a lelke tüdőgyulladást kapott az oly igen huzatos Magyarországon. Akikkel ma már alighanem csupán csak az én szívem van úgy-ahogy benépesítve... És ha én is elmegyek - senki, de senki nem fog rájuk többé emlékezni!

Edmund Burke a nagy francia forradalmat szenvedélyesen - és elsőként, még a történésekkel egyidejűleg -, amúgy egészében elképesztően megértő, ezért irányát is döbbenetes ráérzéssel kijelölő meg elemző, keményen, máig csengően elítélő remekművében szögezte le: nem tanulta meg és ezért soha nem is lenne képes vád alá helyeztetni, sommásan elítélni, úgy, ahogy van, egy egész népet. Mondotta pedig ezt pár év híján immár 200 évvel ezelőtt! (Azóta milyen rengeteg embernek sikerült ezt a tettet mégiscsak - habzó szájjal ordítva, nyálát fröcskölve, bikacsököt markolva - mégis megvalósítani!) Részben ezzel szemben viszont a Gulliver szerzője, Jonathan Swift, ifjúkorában a lelkesedéstől szinte magát szétvető ír hazafi, miután több kísérletre sem sikerült neki Angliában úgy igazából betörnie művészileg sem, de társadalmilag sem a magasabb szférákba, tartotta persze már éltesebb korában elengedhetetlenül szükségesnek leszögezni, immáron leszűrt embergyűlöletét ezúttal leszűkítve saját honfitársaira és hazájára: 'Szerény, de mégiscsak egy egész élet tapasztalataival megalapozott véleményem szerint egyetlen ember sem lehet amúgy igazából, kétségbeejtőbben szerencsétlen, csakis és kizárólag az, aki arra ítéltetett, hogy a világ valamennyi kiválasztható helye közül hol másutt, mint pont Írországban kelljen életét leélnie.' Na és mindehhez ráadásul: sejtelmem sincs, ki derítette ki és hogyan, majd tette közzé azt a ma már széleskörűen elfogadottnak tekintett, bár nem egészen értem, miféle érvekkel alátámasztható tételt, amely szerint egymást a kannibálok sem eszik meg. Ami, már persze ha történetesen valóban igaz lenne, azért, gondolom, mégiscsak meglehet néminemű, bár kellőképpen mérsékelt optimizmusra adhatna okot. Talán még Évikének is...

*

Aligha véletlen, hogy a múltról persze melankolikusan elmélkedve kinek másnak, mint neki a képe, még mindig oly drága, de most valahogy kezeimbe veendően fáradt, kérdőn felvont szemöldökű képe úszik be, mintegy rendezői intésre, látómezőmbe, hogy szorítson is ki abból szokása szerint nyomban mindent, de mindent, ami más, ami - nem ő. Mert a világ az idők folyamán már csakis erre a két kategóriára osztódott. Mit kérdez tőlem az az arc: miért idézgetsz ki engem a te jelenedbe az én múltamból, mondd, mit is akarhatnál te még kiürült éntőlem? Hiszen régen volt, igaz sem volt talán... Nincs nekem az égadta egy világon semmim sem, amit adhatnék, ami nem lett volna már régen a tiéd, hiába vettem én azt látszatra vissza, észre se véve, hogy oly sok minden fölött bizony nekem már nem áll módomban diszponálni; mindent szétszórtam már, a történtek után különösen nincsen semmi, de semmi titokban átnyújtandóm. Ó, nem, dehogy, nem kérek én semmit, csak ha már erről beszélünk, tudni szeretném... Igen, persze, mi mást, mint hogy hogyan élte meg egykori Évikém a moslékkeverő Kádár-rendszert az én távozásom után? Vajon a mindenkori jelenben bezártság, a karrier, a jobb, a szokásos napi rutinnál több befektetést igénylő munka, a valamiféle jót-tevés, az elismerés, a magasabb státusz vágya, a hiúság nem kényszerítette őt is, mint oly sok mást, arra, hogy maga köré még csak egy pillantást sem vetve mind beljebb lökdöstesse magát a kerékbetörendők lassan cammogó sorába? Vagy beállt ő oda magától, minden noszogatás nélkül is? És vajon nem zengi-e mindehhez még a kerékbetörés zengzetes dicséretét? Mi történhetett azzal a makulátlanul tiszta, igen, azzal a nemes arccal, miért gondolom én azt most, amikor rajtam kívül senki nem tekinthet rá, mert csakis az én lelkemben van jelen, olyan megviseltnek, csüggedtnek láthatni; milyen ábrákat róhatott rá a magyar ugar sok nagy bajnoka és kisszerű bajnokságai?

Majd beszélünk róla, valamikor. Most legyen elég ennyi: tudom, hogy gyakran járt kiküldetésben külföldön, sokszor volt itt, New Yorkban is. Sőt, New York lett amerikai fő-fő támaszpontja. Azon kívül, hogy persze biztosan hallott engem a rádióban - és bizonyára nemigen szerette azt, amit hallott. Enyhén szólva. Na és amikor itt volt, lélegzett, ügyintézett, csodálkozott New Yorkban, mit lehet tudni, talán mindössze csak pár lépésnyire tőlem? Lehet, hogy a Fifth Avenue-n a hullámzó tömegben elsodródtathattunk egymás mellett anélkül, hogy érzéketlenné tompult szeizmográfjainknak idejük lett volna akár csak a legkisebb jelzést is rögzíteniök. Miért, miért nem hívott akkor föl? Istenem, hogy lehet, minden hemzsegő őrületek közt is hogyan lett ez az egyetlenegy dolog lehetséges, hogy Évi, még ha minden másról meg is feledkeznénk, az után a levél, majd a 'búcsúzás' meg a végső 'búcsú' után többé nem hívott föl? Jaj, nem, erre most még gondolni se akarok. Annyi minden után még ezt a merő képtelenségnek tűnő mondatot is le kell írjam: ehhez hasonlítható fájdalmat, ha akarta, akkor sem okozhatott volna nekem. (Pedig meg kell hagyni: e téren ő igen szorgalmasnak bizonyult.) Félek, sőt rettegek tőle, valami olyasmit érzek, hogy ebbe, minden másról elfeledkezve, már önmagába ebbe is bele lehetne pusztulni. Majd egyszer, majd később, máskor. Előveszem majd, de csakis akkor, amikor tovább már nem lehet halogatni. Hiszen előbb-utóbb elkerülhetetlenül szembe kell nézni ezzel is - hiszen mindig és mindenütt mindennel szembe kellett és szembe kell nézni. De nem most. Most még nem tudok. Majd, majd eljön annak is az ideje.

* * *

Eljött most viszont az ideje annak, hogy törlesszem régi adósságomat a csakis egyetlenegy, de annál meghatározóbb aspektusban akár a francia Bourbonokhoz is hasonlítható magyar zsidókkal kapcsolatosan. Azért éppen a Bourbonokhoz, amiért Talleyrand a Napóleon utáni restauráció időszakában mondotta róluk, legújabb mézeskenyéradó gazdáiról: Semmit nem felejtettek és semmit nem tanultak. Vagy valami ilyesmit.

A magyar zsidó értelmiségi, vagy mondjuk inkább, annak a saját kreclijén is valamelyest túlra kikupálódott változata, amelynek mégiscsak lenne valami szerepe abban, hogy sorstársainak, már persze ha ilyeneket egyáltalán felismerhetőnek meg elvállalhatónak vél, legalább kritikus helyzetekben megkíséreljen személyes példájával, ha nem, bölcs előrelátásával útmutatást nyújtani, állandó jelleggel mindig is magával volt fennkölt tárgyához illőn fölöttébb ünnepélyesen elfoglalva. Amennyiben ilyesmi még mindig létezne, általánosítható tulajdonságairól a regényben több helyen is elszórva és egy-egy szálat fölkapva már volt szó, így például, persze a teljesség igénye nélkül, főbb példányairól és az egymást követő, hol logikusan kibontakozó, hol drasztikusan változó periódusokban egyaránt állandónak tűnő jellemvonásairól. Itt most csupán ezekhez szeretnék hozzáadni valamit tapasztalataimból és az azokból levont következtetéseimből.

Közismert, hogy megdöbbentően csekély számú kivételtől eltekintve a vész közeledtének a szaporodó jeleit látva csakis egy elenyésző kisebbség vonta le a logikus és ezért hibátlan következtetést, vagyis próbált meg idejében, életet mentendő, legalábbis maga és családja iránti elsőrendű kötelességét teljesíteni. Ezek között sem hinném, hogy az értelmiségiek valamiféle vezető szerepet töltöttek volna be, még példamutatással sem. Sőt. Nem idevaló téma lenne értekezéseket tartani az ellenállhatatlannak bizonyuló asszimilálódási vágyakozásról, az egyes, meglehet ritka történelmi pillanatokban a magyarhoni bánásmód egészében meg számos részletében is másokkal össze se hasonlítható előnyeiről meg oly sok más, általában jól ismert tényezőről. Inkább talán - én meg a sorsommá vált családom nagyon is tudatos távozása, meg a jelenlegi, nem kevésbé vélhetően a jövőbeni magyarországi változások fényében - csupáncsak néhány észrevételre szorítkoznék. Tudom, hogy az ilyesfajta leszűkítés eltorzítja az összképet, de jóval inkább bízom meg az írásomban valahová ide eljutott olvasó judíciumában, semhogy ezt a rizikót ne vállalnám.

Amikor 1982-ben, a főleg budapesti ellenzéki figurák első népesebb ideszabadulása idején felújíthattam barátságomat vagy ismeretségemet egyesekkel, meg találkozhattam addig csak névről ismert vagy eladdig ismeretlen fiatalabbakkal, jóleső érzéssel regisztrálhattam olyan ritka tulajdonságok meglétét, mint a tettekben is megnyilvánuló bátorság - arrafelé ritkaság -, a feltehetően kellő megfontolás után felmért kockázatvállalás, a bajtársias összetartás - és még sok minden más, amelyeknek a megtapasztalása persze hogy örömmel, meglepetéssel vegyes örömmel töltött el. Hiszen a háború utáni alapélményeim közül az egyik meghatározó ez volt: egy volt munkaszolgálatos bajtársammal való utcai találkozás már 1946-ban, valahol a Bölcsészkar környékén. Elképedésemre ez a fiú a múltban megrekedve még mindig abban az 'egyenruhában' rótta az utcákat - viharkabátban, bakancsban meg ilyesmikben -, amelyektől mindannyian az első lehetséges pillanatban már jó két évvel azelőtt megszabadultunk. A volt bajtárs azon nyomban megismert - igaz, nevemre már nem emlékezett, ugyanúgy, mint én sem az övére -, de ha szabad szemmel is jól láthatóan gondterhelt lényével kapcsolatban ilyen asszociációkba bocsátkozni, akkor mint valakinek, aki már puszta létével is igazol valamit, megörült nekem. Neked most mi a bulid? - csapott le rám, nyomban az első, újraismerkedő mondatok kicserélése után, mellőzve bármiféle fölösleges bevezetést. Valahogy úgy, mintha még mindig 1944-ben lennénk. A gyengébbek vagy inkább a fiatalabbak kedvéért: meglehet tévedek, de azt hiszem, hogy a buli szó egyike a munkaszolgálatból származtatható kifejezéseknek, amit, igaz, az üldöztetetések túlélése után már a megmaradt zsidó fiatalok sem igen használtak, mert a munkaszolgálattal együtt ment ki a szerencse forgandóságával a lingvisztikai divatból is. Illetve az értelme esett át alapos változásokon. Így lett belőle később például, úgy a forradalom utáni tájakon, házibuli. Én a buli-kérdésre nem is kissé zavartan válaszoltam: egyetemre járok. Látod, oda - és mutattam rá a rövid élete során is elképesztő változásokat látott Múzeum körúti épületre, a Bölcsészkarra, velünk szemben. Na és mondd, az egyetem, az jó buli? - kérdezte. Hát igen, most azért már kezdett világossá válni, hogy itt a megszokottaknál komolyabb problémákkal állunk szemben, úgyhogy én nem kötözködtem, még kevésbé mérlegeltem, amikor halkan állapítottam meg: igen, azt hiszem, ez az. Vagy ha nem, semmiképpen sem rossz buli. Te - kapta erre föl a fejét -, nekem most egy volt bajtárs, emlékszel a Scholtzra, aki a Külügyminisztériumban fejes lett, akar szerezni egy állást az ankarai követségen. Ha jól értem, kulturális attasé lennék. Vagy talán valamiféle attasé. Mit gondolsz, az attasé-buli jó buli?

Isten elveszett gyermeke, a bolygó zsidó, aki még mindig egy maga-állandósította munkaszolgálatban él, abban gondolkodik, ha nincs is már közvetlen életveszélyben - bár ki lehetne a történtek után ebben biztos? -, de nem sok köze van a mai realitásokhoz - facsarodott össze érte a szívem. Hiszen az én bajtársam kétségbeesetten ragaszkodik az egyetlen, amúgy igazából megismert léthez meg annak az adottságaihoz. A lelki atmoszférájához. Igencsak úgy néz ki, hogy számára immár elvégeztetett: a csontja velejéig munkaszolgálatos, muszos lett belőle élete még hátralévő részére. Merthogy azt az életét mély illegalitásban éli - a több mint komolytalannak tűnő attasé-ügyben is alig merészelve majd abból kikászálódni. Igen, távolról valahogy úgy - már bocsánat a kapkodásért -, mint családunk hosszú évtizedeken át értünk sokat ügyködő, zseniális háziorvosa, az egyik legnagyobb magyar diagnoszta, aki egész életét fél-illegalitásban, többé-kevésbé aktív, de még az átmeneti enyhülések idején is szakadatlan rettegésben töltötte el. Ha véletlenül valaha ezt illetően kételyeink lettek volna, azokat kérdéseivel, sztereotip szövegeivel mindig készségesen oszlatta el. És bár egész lényét kisajátító, egyetlen percre sem maga mögött hagyható, élete gyökerét rágó rettegését nekem például nyíltan és sokféle módon adta tudomásomra, a legújabb jeleit értelmezte meg magyarázta, emlékezetemben a környezetét még a gettó-ősöktől örökölten felmérő orvos - már persze lenyűgöző tárgyi tudásán, a legapróbb jeleket is egybekapcsoló, elképesztő kombinációs érzékén felül - főleg úgy maradt meg, mint ahogy azt a receptpapírjára fejlécként nyomtatott neve is hirdette, letörülhetetlen mementóként: Heymann I. Izidor. Szegénykém - töprengtem át egy fél életet, mert megkérdezni ezt azért nem mertem -, vajon mi lehet, mi lehetett az az Izidor melletti-előtti, I-vel kezdődő név, amely még annál is, az egésznél is inkább árulkodhatna a név tulajdonosának a zsidó voltáról? És ha az 'olyan' volt, hát akkor miért kellett azt ki is hangsúlyozni?

Az én '82-es szüretelésű barátaim közül a néhány zsidó nem élt távolról sem ilyen egzisztenciális föld-alá-szorulásban - viszont az is igaz, hogy zsidó voltuk, egyes kivételekkel, állítólag nem jelentett semmit, vagy ha egyáltalán, nem igazán számításba veendő valamit számukra. (Persze függetlenül attól, hogy ezt tudomásul vették-e vagy sem, közel sem így nem-zsidó környezetük számára. Éppen ellenkezőleg. De még mennyire ellenkezőleg...) Mondanom sem kell, hogy az antiszemitizmus foglalkoztatta őket - szakmai-kutatói, persze szociológiai elfoglaltságként is -, de úgy tettek, úgy nyilvánultak meg, mintha ez valahogy elvontan, a legkevésbé sem személy szerint érintené őket. Mert az csak valahogy, mint egy pontosan körülírható jelenség, adva volt, valahol ott lebegett a levegőben. Nem, nem szükségszerűen inkább körülöttük, mint másutt. (Igaz, amikor én azt állítottam: az antiszemitizmus ott igen felületesen, inkább csak látszatra van úgy-ahogy a szőnyeg alá söpörve, akkor nemigen értettek egyet velem. Már megint - vagy még mindig?) Ennek megfelelően a legkevésbé sem nyújtották számomra a hivatásos antiszemiták szupertitkos konspirációját szolgáló, valamiféle zsidóság-meghatározta egységfrontnak a leghalványabb jeleit sem. Rám általában valamilyen furcsa madárként tekintettek, aki bizonyos értelemben ugyan egy közülük, távozásával meg persze rádiós tevékenységével viszont mégis a számukra eleve és változtathatatlanul adott kereteken kívülre helyezte magát. Amit ők természetesen - már legalább a jelenlétemben - magánügynek tekintettek, amelybe nekik nincs és nem is lehet beleszólásuk. Mégis, nemegyszer éreztem valamilyen bizonytalan idegenkedést bennük irántam? helyzetem iránt? helyzetváltoztatásom miatt? Mintha nem értették volna, sőt mintha irritálta volna őket, hogy én magával puszta jelenlegi létemmel, annak legújabb megnyilvánulásával mit mondok: a magyar zsidó dilemmájára a megoldást nem kizárólag a hírhedt vagy-vagy alapon, az asszimilálódásban vagy a maguk meghatározta fokú és tartalmú különállás fenntartásában, a zsidóság ilyen-olyan vállalásában kellene keresni. Hiszen én azt látszottam nekik mondani, ami átmeneti, inkább csak pillanatnyi ingadozásokon túl nem fért el az ő képrendszerükben: vagyis hogy igenis van egy harmadik lehetőség is. Ez pedig: kiszállni. Márminthogy kényszerűségből, mert megérkeztünk a végállomáshoz. Tettük pedig ezt a lehető legradikálisabb formában. Igaz, nem úgy szállni ki, hogy a hajóm majd Haifáig vagy Tel Avivig meg sem áll. Hanem úgy, hogy nem helyes, ezért nem is szabad elfogadni többé azokat a ránk kényszerített, de minket szükségszerűen mindig sújtó, sokszorosan átkozott játékszabályokat. Az elődök meg a kortársak azokat a legkisebb habozás nélkül eleve adott és örökre változtathatatlan adottságoknak vették, mert ugyebár Hazánk a bokréta Stenkalapján. Jó, talán hervadó már az a bokréta, de azért mégis... Mint ahogy minden jel szerint azzal a több mint nyomós érvvel sem voltak képesek mihez kezdeni, hogy a megállíthatatlanul kialakuló, mindinkább nagy faluvá váló, új világban magukat szabadnak tartó embereknek igenis joguk van meghatározniok: végül is hol kívánnak abban élni. Bár az is több mint lehetséges lehetne, hogy akkor Magyarországon azt, mármint a harmadik variációt nyíltan megkérdőjelezni nem érezték ildomosnak? Taktikailag helyesnek? Olyasminek, amivel a szélsőjobb kezére játszanának? Nem tudom. Végső fokon már nem is érdekel. Merthogy a magyar szélsőjobbnak közel sincs olyan hatalma sem a testem, sem a lelkem, még kevésbé a minden belső tiltás miatt azért valamennyire csak még mindig működő fantáziám felett, hogy piszkos ujjaival képes lehessen utánam nyúlni.

De hát azért a gyökerek a még ma használatos mértékegységekkel mérve is igen-igen mélyre nyúlnak. A zsidók mindig is, ha megengedték nekik, sokat vettek át az őket körülvevő nem-zsidó közeg szokásaiból, viseletéből, zenéjéből, kultúrájából úgy, hogy annak továbbfejlődéséhez azután előbb-utóbb ők maguk is jelentős, éppen a magyar esetben meghatározó módon járultak hozzá. Ha megengedhető, csupán egy példa meg egy ellenpélda a messzeségből, igen-igen régről. Nagy Sándor után a görög kultúra hellenisztikus formában terjedése egyes szerzőknél eléggé nem is értékelt módon hatott ki a legkevésbé sem csakis a zsidó elitre a régi Judeában, de magára a köznépre is - egészen máig tartó kihatásokkal. Gondolok például arra is, hogy jómagamnak a héber neve mi más lenne, mint az akkor elzsidósított Alexander. Alexander ben Acharaun. Az igen kevéssé ismert ellenpélda: pár száz évvel később, a római világbirodalomban a zsidó volt az egyetlen olyan nép, amelyik elutasította a mások által nehezen várt római állampolgárságot felkínáló császári ajánlatot.

Egészében: későbbi személyes tapasztalataimból meg másod-harmadkézből szerzett információimból úgy tűnik, hogy ez a kérdés Magyarországon ma, ha lehet, még annál is összekutyultabb, mint azt én valaha is elképzeltem volna. A bújócskázás még a problémával szembenézni megkísérlők részéről is mintha más, újító módszerekkel folyna tovább - bizony nincsen arrafelé túl sok ember, aki a feltételes reflexeket felülbírálná - már ha tudná - vagy, ellenkezőleg, azokat fennhangon a magáénak vallaná. Hatalmas és minden jel szerint feloldhatatlannak tűnő ellentmondásokkal terhes, a mellébeszélésekkel ugyan csak a felület felületén, de elviselhetővé tett állapot az, amelyben a magyar zsidó értelmiségiek meg a hozzájuk csapódottak élnek a szörnyű század végén. Nagyon, de nagyon szeretném remélni, hogy egyrészt jogtalannak bélyegzendő általánosításomban én nem látom, mert nem is láthatom valóban tisztán a helyzetüket, másrészt hogy a talán saját (rész)megoldásomból eredő előítéleteimnek és az azokból azután már egyenesen következő pesszimizmusomnak a realitásban nincs meg a maga talaja. Sajnos azonban erre nemigen vagyok képes.

Vissza Évikéhez

A felejtés, de a felismerés dinamikája is, úgy tűnik, sokkal többrétű, mint az a memóriáról szóló szakmai olvasmányaimból, felületes amatőrködésemből kiderülhetne. A mindenkori tudatállapothoz illően sajátos asszociációs folyamatoknak kell időnként lezajlaniok például alvás közben, az álmodás idején is. Most, hogy a tízévenkénti visszatekintés rituális aktusának a körülményes lebonyolítása immár harmadszorra került napirendre - igaz, nekem ennél jóval többnek tűnik -, idegrendszerem ismét és ugyancsak az írással, annak mikéntjével-hogyanjával, de főleg a mindezt irányító emlékezéssel lévén elfoglalva, tegnap hajnalban olyan élesen, tisztán láttam magam előtt egy '56-os pillanatot, mintha jól ismert, de végtelenül hosszú idő óta nem látott filmjelenetet néznék, kívülről, a nézőtérről, szemlélőként, de ugyanakkor felismerve a képen belül, ott fönt a vásznon megszeppent, nem sokat cselekvő önmagamat.

A tévedés lehetőségét is kizáróan tudtam: november 23-a van, a forradalom kirobbanásának az első hónapos fordulója. Én egy kórházban találom magam, de nem betegként, hanem látogatóként. Azt viszont már nem mondhatnám, hogy érdektelen látogatóként. Az ágyban, amelynek a szélén ülök és félszegen feszengek, nem más, mint az én Évikém fekszik, nem, nem betegen, csak kicsit bágyadtan. Fogom a kezét, simogatom, ő meg valahonnan messziről néz, onnan mosolyog halványan, derű nélkül vissza rám. Felismerem a helyet, és nyomban megértem: nem álombeli kép az, de nagyon is valódi, annál is inkább, mert nőgyógyászaton vagyunk. A szobában kis közökkel egymás mellett négy ágy, Évié a legközelebb az ablakhoz. Mellette az 1953 nyarán, az első Nagy Imre-kormány idején az irodalmi közéletbe rossznyelvek szerint antedatált, ugyan a kormányprogram meghirdetése után publikált, de annál korábbi dátumokkal jelzett, akkor mindenképpen új hangvételű verseivel az irodalmi és bízvást mondhatóan a közéletbe is drámai módon berobbant, fiatal költőnek, azt hiszem, a felesége, az ő ágya szélén meg a saját magát később, Illyés Gyula halála után komolyan, bár némileg üdének szánt felhanggal az 'utolsó besenyőnek' aposztrofáló, akkor még amolyan haverom - később politikai lócsiszár - ül, ő is feszeng, és jobb híján ő is simogat.

Mellesleg: az 'utolsó besenyőt' egyszer már itt New Yorkban amúgy istenigazából kihoztam a sodrából, úgy, hogy ha arra gondolok, még most is, a meglehet parányi, de azért mégiscsak remekművet értékelve meg a némi kis lódítások, nem lebecsülendő fantáziával a történelmen sebtiben végrehajtott plasztikai műtétek ellenére is jóízűeket csettintek nyelvemmel; igen, akkor, amikor hajdani, ámde mégiscsak zsidó barátjával összekerülve kényszeresen ő hozta szóba - mint egy régebbi beszélgetés folytatását? - a valamiért a levegőben lógó témát, vajon mi mást, mint magát az antiszemitizmust, én - csakis a gyengébbek kedvéért - látszólag fél-vakon besétálva az ő utcájába szép lassan, még mindig a gyengébbek kedvéért tagoltan elmagyaráztam neki: őseim anyai ágon ugyan spanyol, tehát szefárd zsidók, akik Magyarországra a törökök sodrában a 17. században - vagyis, még így is, jó 300 éve - kerültek el. Apai ágon viszont - itt öltöttem magamra az előadáshoz a történelmi fapofát - az elődök ott a messze távolban feltehetően - már ha lehet ilyesmit egyáltalán feltenni - kabarok voltak, akiknek a még mindig feltehetően zsidó vallású, azelőtt a nagy kazár szövetséghez tartozó és annak felbomlása után onnan kiszakadt két törzse Árpáddal együtt foglalt hont. Látva arcán az elképedést, sőt az elszörnyedést, segítőkészen nyomban közöltem: ha ebben bármely ok miatt kételkedne, vegye csak elő a minden kétséget kizáróan egyedül irányadó, magyar biblia-értékű Hóman-Szekfű Magyarország történetét. (Igaz, az akkor még ilyen formán erről nem ír. Ezzel szemben viszont lásd a "Zsidó honfoglalás"-t, Kéri Tamás még megvalósításra váró szerzőségében.) Az apai ősök mellesleg azok közé is tartozhattak, akik a legújabb kutatások szerint éppenséggel felderítőként, amolyan akkori élcsapatként vagy 50-100 évvel korábban, egymást követő hullámokban, de így is jóval a 'hivatalos' honfoglalás előtt az elsők közt hatoltak be a Kárpát-medencébe; ha jól számolunk, több mint 300-400 évvel a mongol-törökök kergette besenyők-kunok érkezése vagy akár több mint 200 évvel a visszavert besenyő támadások előtt. A legkevésbé sem judeo-bolsevista pénzváltók, hanem húst nyereg alatt puhító, kumiszivó zsidó honfoglalók - hát nem gyönyörű! magának a magyar antiszemitizmusnak az alap-credóját kapásból szétrúgó contradictio in se! - akárcsak futólagos említése is könyörtelen logikával garantálta - szilárd meggyőződésem szerint egyikünk sem bánta -, hogy a száját pengévé összeharapott költőnek, az utolsó pecsenyeg-besenyőnek meg nekem, egyikének az 'utolsó kabaroknak' - mondhatnám úgy is: a két szavatolható elmebetegnek - természetesen ez lett egyben az utolsó eszmecseréje.

Mint ebben a kórházi szobában, azt hiszem, mindegyik páciensnek, Évikének november 23-én kürete, művi abortusza volt - nekem meg emiatt mardosó, lám, még most, oly hosszú idővel a történések után is csaknem friss, elnyomhatatlan lelkifurdalásom. És alighogy ezt a végtelenül fájdalmas felismerést kimondom, máris elképedve döbbenek rá: hát persze, pontosan itt lelhető fel a régen keresett válasz egy másik, mindennél makacsabban megoldhatatlan 'rejtélyre', ezúttal arra, hogy miért is nem emlékeztem én az utolsó együtt töltött időszakból a testi közelség egyetlen megnyilvánulására sem. Már hogyan is emlékezhettem volna, ha egyszer nem volt mire, hiszen a küret után elkerülhetetlenül következett a kirótt büntetés második részeként a vagy hat hetes, kötelező absztinencia időszaka! Vagyis hogy nekünk nem volt szabad, szinte hajszál pontosan a szakítás pillanatáig, semmiféle szerelmi kapcsolatot fenntartani. (Szép kifejezés, nemde? Olyan, mintha egyenesen egy házassági bontóperből beszélne ki!) És ha ennek ellenére, de azért a tilalmat a lehető legszigorúbban megtartva, időnként talán eltévedt, sőt elveszett testvérekként szeretgettük, babusgattuk meg amúgy el sem igen engedtük egymást, azt a közvetlen előzményekkel nemcsak hogy nem lehetett összehasonlítani, de még a közelmúlt árnyékában is képtelen voltam utólag elhelyezni. No lám, amikor megragadható egyetlenegy fix pont is a formátlan káoszban, mintegy varázsütésre milyen egyszerűvé válhat a magyarázata a legteljesebben összezagyvált, kibogozhatatlannak tűnő eseménysorozatnak.

Miért felejtettem el én ezt is, a roppant horderejű történést? Ami most már szinte visszakiabál rám, olyannyira érthető: hát persze hogy a lelkiismeretfurdalás miatt! Amitől magamat legalább részben megszabadítandó kellett kényszeresen eltüntetni okával együtt magát az összeroppantó súllyal rám nehezedő emlékezést is. Nemcsak a történésről, de annak eddig meg sem értett kihatásáról az ezután már szinte maguktól pergő továbbiakra is. Mi más, mint az önvád okozta, az, amelyből nekem annyi szokott kijutni, olyan szép adagokban belémépülni, hogy néhány nagyobbjától muszáj legalább egy ideig úgy-ahogy mentesülni. Hiszen lám, most, a kórházi kép megvilágosodásával, csekély harminc esztendő távlatából, hirtelen minden apró mozzanatával együtt milyen tisztán él bennem ez a nap, sőt nemcsak ez, de ennek még némely előzménye is. Például már az is, hogy Évi a kórházba menés, a nyomorult műtét előtt mindössze csak egy nappal szólt nekem, holott ő jó ideje már persze hogy tudta. A közlés szabályosan le is ütött a lábamról. Amikor hazamentem, lezuhanyoztam, suvickoló kefével kis híján a bőrt is ledörzsöltem magamról. Akár szíjjal verhettem volna hátamat, az sem ért volna sokkal többet. Most, hogy Évit óvatosan, jaj, dehogy bántón, csak a szavakkal is simogatva újra kérdem: kislányom, mondd, miért nem szóltál előbb, most nagyon is asszonyos vagy inkább - lám, ilyen is tud lenni! - anyás lesz, úgy mosolyog elnézően rám, mint a jóságos anya az értetlen fiára, és miközben most ő simogatja a kezemet, puhán mondja: mert nem akartam, hogy szükségtelenül aggódj.

Most semmiképpen sincs itt az ideje, hogy faggassam: hogyan történhetett, emlékszik-e rá vagy egyáltalán, mit gondol, már ha ez ügyben gondol valamit? Hiszen az elővigyázat a mi szereposztásunkban az én felelőségemmé vált, én meg legjobb tudomásom szerint, jónéhányszor azon önkínzóan túlmenően is, igenis tartottam magamat a tiltó szabályokhoz. Mégis nyilván nem mindig - talán nem minden hajnalhasadásnál, nem minden félálomba ringatódásnál, nem valamennyi mohó, kapkodó együttlétnél volt meg bennem a keservesen gyűlölt, éber erő? Lett légyen azonban akárhogyan is, ez mindenképpen az én hibám, az én bűnöm. Pater semper incertus - az atya személye sosem biztos - mondja a kromoszómakutatás kezdetei előtt mindössze pár ezer évvel, legalábbis a fajfenntartás problémájának a megoldására feltalált, némileg sajátos módszer, az etruszk nők tömeges megerőszakolásával egybekötött elrablása óta az élet ilyen irányú rejtelmeiben is kételkedő - meg a maga impresszív módján cselekvő - római. Csakhogy a mi esetünkben ilyet akár egyetlen pillanatra is feltételezni: galádság lenne a javából! Július második fele óta van viszonyunk, augusztus másodikán költöztünk össze - nincs olyan visszaszámolási technika, amely nem egyértelműen és vádlón mutatna rám és csakis rám. Mosogassam csak én az önkorbácsolás helyett is magamat. Egyszer azért mégis, az október 25-i fogadalom után a kételkedési hajlamokban megerősödöttségemből, de óhatatlanul fölágaskodott bennem, a mindig gyanakvóban, az abszurd gondolat, hogy azután nyomban el is kotródjon, magamra hagyva engem, elbújni képtelenül, menthetetlenül egyedül szégyenkezésemmel meg ahhoz társultan most már önutálatommal is.

Kínoz, gyötör, most utólag talán még nagyobb erővel sújt a bűntudat azért, hogy fájdalmat okoztam annak, akit semmi mástól nem annyira, mint pontosan attól féltettem reszketve, akit mindenféle, bármiféle bántástól, kíntól, megaláztatástól akartam mindenáron megkímélni! Na és ha már itt tartunk: fáj, oda a gyomromba szúr, hasít bele a fájdalom amiatt, hogy nem szülhette meg kisfiúnkat - ebben nem tudom, miért, de végtelenül biztos voltam -, hogy ez még egy átsuhanó gondolatként sem merült fel benne. Istenem, ha most megszólalna és rámcáfolna, az olyan lenne, olyan... De nem, persze hogy nem szólal meg, én meg csak emlékszem: mennyire a nyelvemen volt, tegnap megmondta, merjem, ne merjem... Nem, nem tehettem, pedig semmit sem akartam volna jobban, mint megkísérelni, akárcsak jaj-de-nagyon-óvatosan, feltenni a kérdést: Évike, életke, talán... talán... mégis...?

Pontosan ellenkezőleg, jóságos egek - döbben belém -, vajon nem éppen én voltam a sors mindennél ügyetlenebbül tébláboló, rosszul, sőt felelőtlenül szerető ügynöke, az, aki közvetve bár, de annál keményebben kényszerítettem őt csaknem pontosan egy évvel később a gyermekszülésre? Igaz, nem arra, hogy szinte másodpercekkel a szakítás után újra terhes legyen - és ilyen gyors egymásutánban hogyan lehetett volna komoly veszélyek vállalása nélkül küretesdit játszani? Igen, most már biztos, hogy elkerülhetetlen lesz még erre a kora tavaszi terhességre kitérni. Mint ahogy alkalmasint jó lenne persze ezzel is kapcsolatosan beszélni kedvenc témáim egyikéről, az előre nem látott, kiszámíthatatlan következmények tárgyköréről is; egyelőre azonban most csak elképedek attól, hogy milyen messzire, ami azt illeti, egy életre hatottak ki felelőtlen cselekedeteim!

Tudom, ha az ember egyszer eljut odáig, hogy így gondolkodjon, akkor az is szörnyű veszélyekkel kikövezett utak járásához vezethet, hiszen könnyen megbénulhat, ellehetetlenülhet, még az is lehet - példákat erre megszámlálhatatlan mennyiségben idézhetnénk -, hogy éppen végtelen passzivitásával segíthet bekövetkezni kiszámíthatatlan, borzalmasnál borzalmasabb következményeket. Gondoljunk csak a vég közeledtét megérző vagy éppen meg is látó zsidók ezreire Magyarországon, akik közül sokan, igaz, kockázatok vállalásával, persze hogy azzal, de kisiklathatták volna legalább saját életüknek a vonatát az Auschwitzba vezető sínekről. Amint tette azt lehetetlen körülményei közt is a maga módján, végtelenül fáradt, de mégis könyörtelen logikájával az az igen öreg tüdőgyógyász, ugyanaz a bölcs, a csendes, a remekbe szabottan zsidó arisztokrata, maga a kifinomultság, aki vagy hat évvel korábban még az én már feladott életemet mentette meg. És aki 1944. március 19-én, aznap, amikor a németek az országot megszállták, feleségével együtt lett öngyilkos, egymás kezét fogva aludva el még egyszer, utoljára a saját, mint minden alvásra készülés előtt, tehát aznap is megágyazott ágyukban. Neki nem voltak egyetlen percre sem illúziói, de másképp már nem csaphatta be a sorsot. Csak úgy, hogy elérkezve az elkerülhetetlenhez, autonóm emberhez méltón, ő maga választotta meg a módot, a helyet meg a pillanatot. Utolsó gesztusként megőrzött valamit emberi büszkeségéből... Igen, ez, ami most történik, és ami most nem történik, itt és most nem elvont, elméleti, amolyan 'mi lett volna' játék a múlttal, a 'ha így, akkor úgy' féle változatban, hanem a lehető legsúlyosabban gyakorlati kérdés. Soha nem lehet többé megtudnom, de azért persze hogy tudom - bár végső, az emberi lét-tényezőket leszámítva a legvégső fokon persze nem is igen számít -, hogy mi történt egyszer az elragadtatottság újra át nem érezhető, többé már megismerhetetlen valóságában. A dolgok szigorú logikája szerint ugyanis játszi könnyedséggel történhetett, tehát legalábbis ami engem illet, történt is úgy, akár készpénznek is vehetném, ahogy én azt most megélem - akkor pedig a kénköves poklok mélységes fenekére velem!

Mert végül is miből áll az életem, a mi életünk - a lehetségestől a valószínűig, onnan meg a valóságban lebonyolódottig -, már persze a végletekig leegyszerűsítve? Miből másból, mint hogy megyünk-mendegélünk itt, ebben a létező vagy egyáltalán lehetséges világoknak nemdebár a voltaire-i legjobbikában, találkozva ezzel meg azzal, igen, jól megnézve, felismerve, úgy-ahogy elkönyvelve, aztán csak szem elől tévesztve, el is felejtve egymást, nekiütődve hol az egyiknek, hol egy másiknak, csak éppenhogy mi még el is tompulunk a szakadatlan koccanásoktól; és közben mindig, mint árnyával a fény, a legváratlanabb helyeken találkozva is újra, mindig újra - saját magunkkal! Na és könyörtelen megmásíthatatlansággal - saját cselekedeteinknek a ránk megvetően vigyorogva visszaköszönő következményeivel!

Lehetetlen, hogy Évi, amikor döntött - nem is volt az sem magát a folyamatot, sem a tett bekövetkeztét illetően döntés, töprengésnek, mérlegelésnek az eredménye, az csupán így adódott, gondolom anélkül, hogy az egyetlen alternatívának a lehetősége egyáltalán föl is merült volna benne -, vagyis hogy akkor valamilyen szinten ne értette volna meg: ezúttal egy drasztikus orvosi beavatkozás formájában egy nagy lépéssel kerülünk közelebb a mindeneken felül még ennek következtében is oly logikus végkifejlethez. Ha mégis felmerült volna, akkor nyilván sikerrel próbálta meg elhessegetni magától a puszta gondolatot is. Annak ellenére, sőt talán éppen azért, mert mindez természetesen a legkevésbé sem légüres térben zajlott le. Ezt bizonyítandó, a forradalom a mi szerelmünk íratlan szabályai szerint persze hogy most, még ezen az egyébként nyomorult napon is gondosan eljátszotta a mi közös létünkben a rá kiosztott, a kontraszt kedvéért ezúttal magasztos szerepét. Én ugyanis dél tájban mentem be hozzá, a reggeli-délelőtti műtétek után. Semmi esetre sem, mondjuk, egy-két órával később.

Mert hiszen aznap délután 2 órakor - igen, lám csak, az alkalmi krónikástól egyáltalán nem várható módon erről is megfeledkeztem -, november 23-án, a forradalom egy hónapos fordulójának megünneplésére, helyesebben az általános sztrájk mellett, meg persze a még mindig meglévő nemzeti egység dokumentálására, Budapesten megállt az élet. A forradalmi munkástanácsok vezető szerveinek meg a többi, spontánul létrejött bizottságnak a kérésére pontosan 2 órakor leállt a közlekedés, nem mozdultak a villamosok, autóbuszok, magánautók, de még csak a kerékpárok sem. Egyetlen üzemben, egyetlen gyárban sem jártak a gépek. Senki emberfia nem lépett ki az utcára. Pontosan 2 órakor felsüvített a háború óta elhallgatott minden sziréna, megkondult minden harang, megszólalt minden autóduda a vagy fél percig tartó modern toronyzenében. Amikor azután beállt a csönd, az elnémult városban egy teljes órán át a levert, az iszonyúan meggyötört Budapest remeksége teljében, a mögötte álló hónap méltóságával még egyszer közölte, mert közölnie kellett, elsősorban persze saját magával, de azért egyidejűleg tudatta a világgal, az oroszokkal, a hatalomba beültetett bábfigurákkal is a hírt: Vagyunk! Nem tudjuk meddig, de: mi még megverten, letiportan is itt vagyunk és mi még mindig - tessék csak kinézni az üresen kongó utcára! - még mindig ugyanazok vagyunk! És mondhattok, amit csak akartok: amit tettünk, azt nem tettük hiába! Ezt mi is tudjuk, meg ti is tudjátok! Márpedig ha nem tudnátok, eljön majd az idő, amikor meg fogjátok tanulni.

A kórházi ablakból le lehetett látni a kiürült utcára. Akinek füle volt, az tisztán hallhatta a hatalmas város fülhasogató csendjében az ország lüktető szívverését. Évike is felkelt megnézni a Csipkerózsika-várost, amelyben megállt az idő. Ki is pirosodott az arca tőle. Mert bár ugyan nekünk már jócskán beborult, már csak suttyomba sütött ki egyszer-egyszer a felhők mögül ránk a nap, ez most éppen egy olyan fénycsóvás pillanat volt. Ezért is ő most, ezekben a pillanatokban igen büszke volt. Úgy érezte talán, hogy ez itt még nagyon is az ő ügye, vagy inkább hogy ez még a kettőnk közös ügye? A forradalom utolsó, ezúttal vértelen ajándéka teremtményeinek, gyermekeinek meg azok produktumainak? Alighanem utoljára, talán életében utoljára volt egykori bajtársamnak ilyen érzése.

* * * *

Egyebek mellett ez az emlék is rákényszerített arra, hogy újra elolvassam az 1966-76-os szövegeket. Jó, rendben van, az én magamra vállalt feladatom, amikor az egészbe belevágtam, első megközelítésre valami olyasmi volt, hogy amennyire csak lehet, 'frissen', élőben adjam vissza a történéseket. Mégis meglepődtem, méghozzá annyira, hogy mindezenközben a magammal való váratlan találkozásnak még a lehetősége sem merült előzőleg fel bennem. Nem hinném, hogy csupáncsak az idő tenné, hogy most, nem kis elképedésemre, egyre inkább úgy éreztem: tíz meg húsz évvel ezelőtt az a pacák, aki akkor én voltam, mindent, amit csak lehetett, elvitt valahova a sziruposabb vidékekre, valahogy túltengő, talán hajtogatós gyerek-könyvekből vett, harsány színekben látott és ezért persze így tolmácsolt, láttatott is. Amit pedig azután már végleg nem lehetett ilyenekként tálalni, ami az akkor megkerülhetetlen, parancsoló kényszerűségeken felül is, a Rákosi-korszak képtelenségeit annak saját szavaival visszaadva 'túlteljesítette a normát', annak a jelentőségét hajlamos volt csökkenteni, gondosan keresve ki a nem egykönnyen fellelhető enyhítő körülményeket vagy a felmentésként értelmezhető elemeket. Lett légyen az mondjuk egyike Évi nyersebb fajtájú, nagyobb kaliberű hibáinak, arculatának egy-egy keményre faragott vagy inkább olyanná merevedett vonása. Köztük nem is egy, amely előre jelezhette volna már a jövőt. Nem annyira a miénket vagy az én jövőmet, mint sokkal inkább a sajátját, az övét, majd később, talán jóval később, utánam és főleg nélkülem. Meg saját magának egy volt, de örökre elveszett része nélkül. Hiszen végül is így vagy úgy, de szilárdan meghatározott, ezért tehát beidegzett magatartásformákról volt szó, köztük olyanokról is, amelyek jellembe vágtak, helyesebben jellemből fakadtak, úgy és annyira, hogy semmiképpen sem lett volna tanácsos azok fölött suhanni el. Még annál is kevésbé helyes. Ha nem éppenséggel káros, főleg akkor, ha az eredmény - amelynek a lehetőségétől most ugyancsak tartok - a legcsekélyebb szándék nélkül is mi más, mint az olvasó félrevezetése lehetett.

Az én viselkedésemről, a rám egyébként a legkevésbé sem jellemző magatartásomról már nem is beszélve. Eddig soha nem tapasztalt málészájúságomról. Makacs, mind megrögzöttebb hallgatásaimról, a feltétlenül, minden körülmények közt kimondandó vélemények, a megkerülhetetlenül megkérdezendő, a kettőnk sorsát meghatározó kérdések valóságos tömegének a gyáva elpasszolásáról. Meg hogy ezt is milyen, mindenáron mentségeket kereső módon magyaráztam véget nem érően és akkori reményeim szerint plauzibilisnek tűnő leleményességgel! Nyilván mert szégyelltem is magam. Én, még mindig ugyanaz a fráter, aki akkor egy szerelem éledésének, álomittasan szép hajnalai kiteljesedésének, majd sugaras fényei erőszakos kioltásának a hű, mi több korhű krónikáját akartam, szerettem volna megírni.

Miközben az én Kuroszavám riadtan figyelt rám, nekem a fenti módszerekkel sikerült, ha talán nem is egészében, de azért nem kis mértékben meghamisítani, vagy ha azt nem is, de átretusálni a kép egészét - egyes elemeknek, azok háttereinek és igazi arculatainak az eltorzításával. Igaz, időnként szolgáltam ugyan részben még ki is elégítő indokolásokkal, azoknak az éppen csak hogy koncként odavetett említései azonban semmiképpen sem háríthatják el rólam a felelősséget egy fél kötetre való fiaskó-gyűjteményért. Igaz, a fő oka annak, hogy menthetetlenül vissza kellett és még kell is térni ugyanazokhoz a történésekhez, motívumokhoz, az magának ennek a regénynek, a regény létrehozásának a szerves része, annak szerkezetében, belső logikájában rejlik. Az, ha tetszik, maga a kuroszavai módszernek a gondosan kiválasztott, szükségszerűnek ítélt és ennek értelmében megkerülhetetlen változata. Annak, ha nem is végzetszerűleg, a leglényege, de a lényeg kibontásának a feltaláló előtti meghajlással, a kellő tisztelettel kezelendő előfeltétele. Ez még az író helyesen felfogott és jócskán előrelátott szándékából fakad (remélem legalábbis). Mégis, az viszont már tagadhatatlanul az én hibám, hogy a fentebb említett okok mellett szakadatlanul ismételve is újra vissza kell nyúlni azokba az időkbe annak az égető szükségessége miatt, hogy kijavíthassam a leírásokban már elkövetett hibákat. Jó, nem bánom, nem vagyok finnyáskodásra hajlamos hangulatban, ez így még rendben is lenne. Csak az ég szerelmére, bármi ilyesmit se tegyek azért, hogy ismételten felülbíráljam régen volt saját magamat meg ítélőképességem teljesítményeit. Ha akkor, tíz-húsz évvel ezelőtt valóban így láttam valamit, ma viszont már úgy látom ugyanazt - azt nemhogy ne titkoljuk, de mondjuk csak ki szépen, fejtsük ki a hozzátartozó miérteket akkor is, meg ma is, hiszen vajon mi másért, ha nem éppen ezért, összehasonlításáért, a változások felméréséért jöttünk mi itt össze?

Mindezek tudatában nem is kissé elbizonytalanodva, baljós előérzetekkel eltelve, még szakmai szorongástól is háborgatva teszem föl a kérdést: Én, Holló Tamás, a vágyaim, a törekvéseim meg az elkötelezettségem szerint hivatalból előbb-utóbb mindig tisztánlátásra törekvő figura, vajon mindennek ellenére sem engedtem volna mégis beletaszigálni magam életem magasztos szerelmi előadásában egy olyan rémisztően groteszk rendezési felfogásba, amelyben rám osztották volna ki - Don Quijote de la Manchának, a bajban lévők mentésére siető kóbor lovagnak a szerepét? Nem, az isten szerelmére, még véletlenül sem akarnám ezzel azt mondani, hogy Évike lett volna Dulcinea del Toboso - Cervantes oly elképesztően sokoldalú alkotásának akár a legravaszabb értelmében sem. Még csak nem is az én meglehet szokatlan és korszerűtlen konvenciókból mániákusan átgyúrt képzeletemben, az azt uralóan létező formában. Persze hogy nem. Hiszen Évike nem volt senkinek és semminek, de főleg nem bárki háborodott fantázia-termékének a kópiája. Évike láthatatlan szívószálain fölszippantott ugyan magába csaknem mindenből meg mindenkiből valamit, úgyhogy ily módon ha tetszik rábólintott valamelyest szinte mindenkire, elraktározva vagy azon nyomban ki is dobva az új szerzeményt, de még ezenközben sem hasonlított senkihez sem - hiszen Évike képtelen lett volna valaha is más lenni, mint mindig páratlanul, egyedülállóan Évike, önmaga semmi mással, csakis önmagával magyarázhatója. Ugyanakkor igaz viszont az is, hogy még ez a szoros meghatározás is feltételezhet sokféle átalakulást. Dulcineává válást, egy emberi lény csupán rögeszmében megnyilvánulását, nem is megtestesülését, csak fantázia-lényét azonban sohasem. Mert hogy a világ teljességét látszólag át- meg átszövő, ujjongva ünnepelt cervantesi elvarázsoltatásoknak még jóval Évike érintése előtt megvonódott a maguk gondosan kijelölt határa.

Ezzel szemben viszont én! Évike varázsától elragadtatva vajon nem ismételtem minduntalan, valódi énemtől mind messzebb távolodva: mi sem lehetne természetesebb, mint hogy hölgyem makulátlan erényeinek a védelmében bármikor kész lennék egykoron sok szép harcot megvívott kardomat már többször is említett repedezett hüvelyéből kirántani, és érte bárki ellenében legott akár a végsőkig, az utolsó csepp vérig is harcba szállni? Hogy hölgyem tisztább, mint a patyolat? Erénye úgy csillog, mint a nyári égbolton a legfényesebben tündöklő csillag? Hogy a boldogságára törő gonosz, nemtelen összeesküvők szőttek aljasnál aljasabb terveket ártatlan zavarában szemérmesen piruló, szemét szende-bájosan lesütő hősnőm ellen?

Vagyis hogy a makacs tényeket eszelős következetességgel tagadó, már-már hóbortos szerelem-istenítésemben nem haladtam én jónéhányszor túl a maradék józan ész csak egy kissé is fegyelmezettebben meghúzandó, át semmiképpen nem lépendő határait? És ezzel nem írtam át a zseniális Cervantes búsképű lovagjának az őrjöngés esetleges bedobását higgadt mérlegeléssel, sőt érett megfontolással választó figuráját - szemben azzal, ami a remekbe szabott lovagról a köztudatban megrekedt egy eszelős szélmalomharcba bocsátkozott, szánalmas, szalmakazal-agyú sültbolondról? Valakiről, aki ott, az ő hányatott korában, a korszakok váltásakor egész életével tévedt el nemcsak a realitás meg az irrealitás tájékainak a határterületein, nem sok hajlamot érezve arra, hogy pillanatnyi éppen hollétét az olvasó orrára kösse, a bóklászást a csodálatosan gazdag, ráadásul létük leglényegénél fogva egyetlenegy tulajdonságuk révén elképesztő alakokkal sűrűn benépesített senki földjén, valahol a roppant elmés, kicsattanó jókedvvel kifigurázó józanság meg a végletekig kiélvezett elmebaj között, vagy, helyesebben, éppen egyidejűleg mind a két szférában, na meg aki még a századok közötti kallódását, tehát a maga végletekbe sodródásával az utóéletét is a legnagyobb mesterekhez illő módon lebonyolított nagy-produkcióval vitte végbe? Már ahogy jelentéktelen pikareszk-kalandíróból vagy éppen e túlérett műfajt megérdemelten és remekül gúnyoló figurából szép lassan, visszaesésekkel bár, de mind biztosabban alakult át mi mássá, mint igenis a modern regényírás szülőatyjává. Hiszen Cervantes alighanem legnagyobb tette az elragadó bújócska, ami csalhatatlan ösztönnel vezettette át remekét a gyakori félreismerésből a neki feltétel nélkül kijáró, hódolatteljes tiszteletadásig.

Vissza tehát eltévelyedéseimhez saját motívumaim kavargásában, és ha lehet, akkor még az eddig elpanaszoltaknál is egyszerűbben tenni fel a kérdést: nem játszottam-e amolyan sokadrendű vidéki ripacsként ordenáré módon túl a magamra kiosztott szerepet? Én, az ünnepelt piripócsi bonviván? Bonvivanus piripocsiensis? Akinek hódítási listáján ott képviseltette magát legremekebb példányaival, az ázott verebekkel, a messze földön híres, ezért tehát kézről kézre adott piripócsi meg környékbeli szépek ihletésre meg miegymásra késztető kara? És e karnak a képviselőit nem méltattam olykor talán messze érdemeiken túl, csakis azért, mert a vágyakat felkorbácsoló piripócsi szépség aznap történetesen - az én hódításom volt? Pedig egyáltalán nem lehetne kizárni, hogy tulajdonképpen én választattam ki, jobb kandidátusok híján, az ő unalma elűzésére remélhetőleg alkalmasnak bizonyuló, alkalomadtán igénybe vehető segéderőnek? Nem, ne tessék csacsiskodni, persze hogy a legkevésbé sem a fajfenntartáshoz, csupán az ahhoz is elvezető útnak a bejárásához. Talán annak a széleskörűen elfogadott elvnek az alapján, hogy ha ló nincs, szamár is jó? Na és a sajátos körülmények közt lebonyolított bonvivánkodásom sokoldalú ecsetelésében vajon nem borult-e föl az egyensúly a mámorittasra megrajzolt szerelmi diadalok meg aközött, amit a nem ritkán aprólékos figyelemmel kikeresett, vérlázítóan csúfos vereségek, mint az ágyú, akkorát szóló csődöt mondások, sőt ellehetetlenülések magamról akkor is nehezen lekaparható szégyenének a tagadásával, még inkább elhallgatásával és így az egyensúlynak a némileg roggyant bonviván javára történő átbillentésével 'művészkedtem' össze? Vajon nem lenne helyesebb a minden bonvivánok legpiripócsibb változatát elnáspángolásra persze hogy nem csak a 'nagyérdemű' szórakoztatása ügyében érdemes csepűrágóvá degradálni?

És ha mindez nem lenne elég: vajon nem ragaszkodtam én más téren is, így színikritikai tevékenységem tízévenkénti gyakorlása közben ahhoz, hogy transzcendensséggel át- meg átitatott, nagy drámaként éljem meg és prezentáljam gyengécske kis commedia dell' arte utánzatomat? Nem buktam meg csúfosan nemcsak botcsinálta hősszerelmesként, trubadúrként, lovagregény-szerzőként is, de még pszichológiai mélydráma-műítészként, színészből átlényegült kritikusként is? Vagy másképpen, nem mondhatnám-e vajon én Molière-rel: Tu l'as voulu, Georges Dandin? (Te akartad, Duda Gyuri?)

Vagy-avagy, mindezzel ellentétben: nem most, ebben a látszólag nagyon is összefogott, világos pillanatban túlzok, de amúgy istenigazából, és írom elfancsalodva csakis botladozásaim számlájára bukásomat, a minket oly könyörtelen következetességgel összeroppantó, azért mégiscsak kivédhetetlen körülmények, a teljes súlyával ránkszakadó világ, a force majeure oktondi semmibevevésével, kizárólag mint saját magam monstruózus rémtettét? Vagyis hogy végül is nem egy sokkal, de sokkal kevésbé összetett, igazából megközelítően sem olyan szörnyen bonyolult képletről van itt szó, hanem valami olyanfajtáról, amelyet a nép egyszerű, ámde egyszer azért mégiscsak alaposan rászedett gyermeke a maga frissen nedves bölcsességében így foglalt össze és hagyott hátra hasznos útmutatásként a mindenkori utókor tanulni vágyó deákjának, mondván: hja kérem, szél ellen nem lehet fütyülni!

Vagy ha már eddig eljutottunk, ismét csak másféleképpen. Nem mondhatnám-e vajon én el Proust Swannjával méla borongással: "Tessék csak mondani, hát nem hajmeresztő végül is emlékezni rá, hogy mindezt, az egész rémtörténetnyi kavalkádot pont egy olyan nőért csináltam végig, aki nem is mindenben lehetne az én ízlésemnek megfelelő partner, az én esetem, mi több, aki, mindent tekintetbe véve és mindent, de mindent alaposan végiggondolva, még csak nem is az én stílusom!" Vagy-avagy, jóval szerényebben és ezért legalább némileg kevesebb pöffeszkedéssel: vajon nem volt-e ő, 'az a nő', égi eredetijének a pompás mása éppen hogy igenis, pontosan is, de még mennyire az én stílusom - na meg rajtam kívül a mindenkit kardélre hányó huszár-borpincés hadfinak az ágyba cipelendő, feledhetetlenül egyéni stílusa, meg az őt 'le-kicsiző', az égről bele a saját képembe hullócsillagként letagadott linkóci sakkmesternek, és mindennek a tetejében az osztrák sípályák mellett, a szélárnyékban napozóórákat vevő, netalántán még éppen olvasni is tudó könyvkereskedőnek, meg mindazoknak a kósza vándormadaraknak a stílusa, akik szép sorban, V-alakban, mint a vadludak jöttek, repkedték őt körül és vissza előttem-utánam? Azoknak, amelyek kiválasztott egyikével, egy nyilván különösen szép tollazatúval szerelmi légyottra kölcsön akarta kérni lakásomat - gondolom, nekem otthagyandó-kimosandó ágyneműstől - 1960-ban? És ezenfelül mindazokkal, akiknek a létéről ugyan még csak tudomásom sincs, de hiányukat, távolmaradásukat azért valahogy mégsem tudom elképzelni? És hogy végül is valami ilyesféle kétes társaságban lettem volna én a sztár? Hátrább az agarakkal, szépfiú! Az égvilágon semmi, de semmi okod-jogod sincsen, mint ahogy soha nem is volt arra, hogy szinte szétvessen a rátartiság!

Lett légyen azonban mindez a múltban bárhogyan is, akár az egyik, akár a másik modell szerint, vagy ha tetszik, egyik szerint se, annyi ál-bújócskázás után most már nemigen maradt más lehetőségem, mint megkísérelni a tényleg nevetséges arányeltolódásokat legalább valamennyire kiegyensúlyozni. Csak éppenhogy az eddigieken okulva a világért sem úgy, hogy ezúttal megint, mint az előbb - és még többször a régmúltban -, hagyjam magamat az ellenkező végletbe sodortatni. Vagyis hogy helyes, célszerű, sőt üdvös lenne azt a képet rajzolni itt meg, amit a mai szememmel, emlékképeim mai lenyomatával, a múlttól való távolság arányában most valódinak látok - a valóságban-e vagy a fantáziámban, az végül is mindegy, mert az én szempontomból ez ügyben a kettő egyremegy. Így azután, ha ez vagy ennek egyes részletei nem stimmelnének az előzőekben már közöltekkel, az ugyan egyrészt némileg sajnálatos lenne, hiszen ki-kizökkenthetné olvasót, viszont és másrészt magából a dolog természetéből kellene fakadjon; éppen ezért nem is engedhető meg, hogy valamiféle új mértékegység-félére való szándékos áttérés folyományaként kezeltessen. Hiszen valakinek, főleg ha egyszer írásra adta fejét, tiltakozzon ez ellen kézzel-lábbal, mégis gyorsan kialakul egyfajta újszerű elkötelezettsége. Ha szabadna talán ezzel is kapcsolatosan emlékeztetni arra, amit Thomas Mann írt a Lotte Weimarban: "Az ember bizonyos dolgokat csakis azért mond el, mert azok őt mindenki másnál nyilvánvalóan inkább hatják át, úgyhogy a tárgy, más konstruktív megoldás híján, megadóan viseli el, ha ő, tegyük fel, játékosan is beszél róla; ilyenkor az iránta lelkesedés talán éppen a gonoszkodás nyelvén nyilvánul meg, a gúnyolódás meg éppen a magasztalásnak válik egy más formájává." De még mennyire!

Mellesleg, ha valaki, mint most éppen én, bajba kerül bármi emberivel, mondjuk volt vagy mai, vélt vagy valódi szerelme megértésével, a leghelyesebb, amit tehet: fölütni Shakespeare-t - tanította nekem is a soha többé el nem felejtett leckét annak idején a Bárdot istenítő mentor-tanárom, mellesleg izgalmas költő és kiváló regényíró, a már említett Füst Milán. Hiszen szerinte Shakespeare valami olyasmit fedezett fel, ami azelőtt nem létezett - már úgy értem, a köztudat számára. Mégpedig nem mást, mint a személyiséget, a kvalitásokat mint belső minőséget, a szellemiséget; mindazt, amitől az ember - ember. Mármint azt, csak azt a faj minden egyes példányában egymástól elütően és ilyenként fel is ismerhetően. (Persze ha az érvelés kedvéért megfeledkezünk - amint azt Milán bácsi ez ügyben oly dacosan tette - némi zavaró apróságról, mondjuk egy Homéroszról, Vergiliusról, Dantéról, Petrarcáról, vagy akár egy Chaucerről.) De még akkor is: a kezdetekben a bombasztikus Marlowe-val birkózó, versengő, majd a nagy pózok e mesterével amúgy istenigazából elbánó Shakespeare volt az, aki ránk bukkant és vésőjével-kalapácsával bontott ki bennünket az egyöntetűen szürke háttérből - minket, 'modern' embereket.

Hogy hogyan tette ezt? Hát például úgy, hogy belénk plántálta: a karakter az, ami számít - minden a jellem. Az a titokzatosan, rejtélyesen reális adottság, amely az emberi természetet anélkül viheti el saját legszélső határáig, hogy ezzel megsértené magukat ezeket a határokat. Ahol ki van téve a tábla: Eddig és ne tovább!

Na és ha már ismét Shakespeare-nél tartunk, miért ne időznénk pár sor erejéig a romantikus szerelemnek a nyugati irodalomban a legfennköltebb és, amint azt oly sokféleképpen tapasztalhatjuk, legmeggyőzőbb megdicsőülésénél, sőt felmagasztalódásánál. Igen, persze, természetesen a Romeó és Júliánál. Annak a rendíthetetlen, a megalkuvást semmilyen formájában sem ismerő, nemhogy ismerni, de arról még csak hallani sem akaró szerelemnek a látomásánál, amely megsemmisül, mert meg kell semmisülnie, méghozzá nem mástól, mint saját idealizmusától és korlátozhatatlan hevességétől. Éppen itt ismertette meg Shakespeare a Nyugatot nem mással, mint a nemiség katasztrófáival, méghozzá a saját invenciójával, vagyis annak a formulának a létrehozásával, amelyben a nemi, amikor keresztezi azt, amire rávetül a halálnak az árnyéka, menthetetlenül alakul át - erotikussá. Vagy amint azt Hazlitt, a Bárd nagy tudósa úgy kétszáz évvel ezelőtt örökérvényű hatállyal fejtette ki: Shakespeare a szerelmeseknek a végtelenségekbe torkolló szenvedélyét nem a meglehet futólag, leheletszerűen ugyan már megtapasztalt, mint ilyen is minden képzeletet meghaladó gyönyörökben véli fellelni, hanem azokban a határtalan, mert mindörökre elveszett fenséges káprázatokban, amelyeket már nem ismerhetnek meg. Ami még szörnyűbb, hiszen úgy tűnt, hogy ott van, előttük, nem messzebbre, mint tőlük csupán vagy egy kéznyújtásnyira.

Nincsen, nagyon remélem, nincsen további szükség a magyarázatok újra-kibontására. A fogadatlan prókátor lábjegyzetes fontoskodásaira. A szövegelemzésekre. A struktúrák bontására. Meg újra-összerakására. Csakis azt kellene még ezzel valamelyest kapcsolatban közölnöm: a legkevésbé sem véletlen, hogy az elmondottaktól függetlenül nem regénybeli, de magánéletemben a legkevésbé sem szeretem és ezért fölöttébb ritkán gyakorlom a magyarázkodásokat. Kivéve azokat az elalvás előtti, a félálom burkában szárnyaló dialógusokat, amikor Évikével folytatok magamban valamilyen régen megkezdett vagy már mint olyan, csakis képzeletbeli párbeszédet, és közben szakadatlanul próbálom neki, pontosan tudom, reménytelenül, de ettől a tudattól még csak annál inkább nekibúsultan magyarázni, mennyire végzetesen ismer félre engem. Hogy a hozzá előszeretettel tapadó nagy zűrzavarban összetéveszt engem valakivel, valaki mással. Ha nem éppen másokkal. Akiknek pedig nincsen más közös ismertetőjelük, mint hogy - csakis és kizárólag Évi hite szerint - hasonlítanak egymáshoz.

Egyébként azonban, az említett példáktól eltekintve is szent meggyőződésem, hogy a magyarázatok fölöslegesek. Azt már a mentegetőzésekből való évtizedes munkával magamat kizökkentve megszoktam, hogy mellébeszélési kísérletek nélkül fogadjam el titokban mindig is elismert hibáimért a felelősséget. Ha kell, ország-világ, de mindenképpen magam előtt. Rászoktam arra, hogy azt mondjam: barátaimnak őszinte, magamat feltáró, vagy ellenkezőleg, még gondosabban eltitkoló magyarázkodásaimra semmi szükségük sincsen. Hiszen - egyebek közt - éppen azért a barátaim, mert jól ismerik hibáimat és azokkal együtt fogadtak el engem. Az ellenségeim? Azok tántoríthatatlanul makacs, egykori magyar nagyurak dacos akarásaival nyakas fickók; mondhatnék én nekik akármit, úgysem fognak nekem soha semmit elhinni, soha semmit betudni, nemhogy elnézni vagy, isten ments, megbocsátani. Akár csak mentőkörülményeket is találni. Hiszen ők éppen azt szeretik bennem, hogy korlátozások nélkül tudnak megvetni, gyűlölni. Bizony mondom néktek: igen-igen szoros pokoljáró kapcsolattá válhat az ilyesféle, a dolog természetéből kifolyóan negatív kötődés.

Azt az olvasót viszont, aki bár megcsappanó vállalkozási kedvvel, pislákoló reményekkel, eddigi befektetései után futva és úgy neki-nekilendülve, de mégiscsak kitartott történetem mellett, tehát aki még most is itt van, hogyan tekinthetném másnak, mint kemény munkával megszerzett jó barátnak? Éppen ezért ennyi egyelőre neki is bőségesen elég lesz abból, hogy a szerző az őt gyötrő problémáknak, látásmódjai változásainak meg jégtáblákként egymásra torlódó alkotói kételyeinek a széttaszigálásával pocsékolja jóval hasznosabb dolgokra fordítandó idejüket. Mostantól kezdve mindezért tehát kárpótlásul a jelszó: egyszerűsíteni, egyszerűsíteni!

Íme egy, ezt a célt kiválóan szolgáló, de alighanem túlságosan is leegyszerűsítő példa a lehetséges sok közül, amely ugyan követhető, de a legkevésbé sem szükségszerűen követendő:

Egy vállalkozó szellemű holland utazó könyvében van egy fejezet, amely híressé vált az angol irodalomban, olyannyira, hogy azt, ha többre nem is, de legalább futó említésre méltónak ítélte maga a nagy Chesterton is. A fejezet címe: "Kígyók Izlandon". Vajon mi rejlik e mögött a szemérmesen tartózkodó cím mögött? - kérdezheti az olvasó. Hogy mi? Nem túl sok, viszont egy annál inkább egyértelmű közlés. A fejezet ugyanis egyetlenegy mondatból áll, ez pedig így szól: "Kígyók Izlandon: ilyesfajta élőlények a szigeten nem lelhetőek fel".

Ha nem is pontosan ez, de lényegében ilyesfajta tömörség is lehetne az alkotói cél. Bár igaz az is, hogy ez csak amolyan kuriózumként került ide. Maradjunk akkor már a fentebb meghatározott, mint célkitűzés, mindenki számára érthető kitétel mellett. Tehát: egyszerűsíteni, egyszerűsíteni!

Utóismerkedés

Azt mondtam, tényleg azt mondtam volna feljebb: 'mélyülő szakadék'? Amely fölött még az ég is tartósan befelhősödött, olyannyira, hogy már csak félénken sütnek a szürke fátylon át az évszakkal a kedvét is maga mögött hagyott napnak a sugarai? Nem nagyon jellemző: ahogy saját iramától megrészegülten robogott velünk a kocsi a meredek lejtőn lefelé, azon zötykölődve, az oldalaknak-tetőnek meg egymásnak ütődve a mi szétzilálódó szerelmünk mikor máskor, ha nem éppen ekkor teljesedett ki - még akkor is, ha a kiábrándító valóságban csupán napokban vagy órákban kifejezhető időre. Pontosabban: hat héten, negyvenkét napon át lett tilos számunkra nem is csak maga a fizikai beteljesülés, de még a kézfogásnál intenzívebb formában egymáshoz közelebb kerülés is - úgy tűnt, véget soha nem érő, nyomorúságos szextelenségben abból az egyébként is oly sovány kis időszeletből. Ugyan sosem kimondottan, de azért tudtuk mi jól: a másik is rémülettel eltelve végez előtanulmányokat a majd még megélendő életre - egymás nélkül. Nyilván ezért is mind a ketten, tartós pánikba merülten, szinte elkábultunk attól, hogy mennyire, milyen kétségbeesetten szeretjük egymást. Meg hogy innen, valahogy már a túlpartról visszanézve mit is jelent és fog is mindig jelenteni számunkra egymás oly törvényszerűnek tűnő kiválasztása, majd az életünket felforgató szerelem bármennyire is rövid, nem a teljes megélhetőségig elvitelének, de a befejezetlenségnek a szervezetünkbe beépülése.

Persze hogy a már nagyon is ismert, de még mindig megszokhatatlannak maradó módokon kívántuk is egymást, olyannyira, hogy egy-egy mozdulattól, gesztustól, a jó, a helyénvalón vagy éppen új módon elhangzó szótól, az emlékek felidézésétől lángra lobbant körülöttünk a levegő. Hiszen mi ugyan még csak belekóstolhattunk a másik ízébe, az azonban már mindenestől belénk költözött, éppen ezért kibírhatatlanabbul hiányzott, mint azt valaha is el tudtuk volna képzelni; még annál is jobban vágytunk rá, mint a révület kezdetén, hiszen most már sejtettük, ha nem tudtuk, mi az, milyen az, mitől az az, ami annyira hiányzik, milyen út vezet el és hogyan a csodákhoz.

Hiszen ami most nekünk, a be- és felavatottaknak hiányzott, az egy olyan világhoz tartozott, amelybe azelőtt mi még nem léptünk be; azóta... azóta meg szorgos munkálkodásunkkal tettük mindörökre a magunkévá, változtattuk azt át ködös álomképből szerelmünk felkent szentélyévé. A vágy most már nemcsak a spontán kívánások szórt sejtelmességéből duzzadva állt össze, de részben kiteljesedett a megismételhetőség biztonságára, a felismert és hálásan fogadott reakciókra. A megvalósítás tökéletességére. Az ordító hiányérzet mind gyötrőbb szorításával egyidejűleg kezdtünk óvatlan pillanatokban a másikkal csakis riadt tekintetünkkel közölve, most már igazán megrettenve döbbenni rá arra, hogy mi történik velünk. A következő, az utolsó öt-hat hét első felében vagy inkább csak harmadában viszont megnyíltak az eddig kihasználatlan, ezért funkciótlan csatornák; annyit beszéltünk egymással, beszéltünk egymásról és beszéltünk a másiknak magunkról, mint tettük ezt talán összesen az előző hónapok során. Nyilván azért is, mert másképp most nem lehetett, mert számomra, a bűnös számára tilos is volt a test magasztosságának az eleve elrendelt megélése; most tehát lelkileg vetkeztünk egymásnak és vetkőztettük le egymást. Ezt is, mint a korábban oly megdicsőültként átélt, feledhetetlen fizikai változatot, a kellően körültekintő, aprólékos gonddal, odaadó, kéjes figyelemmel a szebbnél szebb részletekre. Meg persze hogy az egészre is.

És ekkor, lám, végre erre is tisztán emlékszem, ebben a rövid időszakban csodák csodájára én, az azt hittem, most már örökre mulyává vált, szórekedésben szenvedő, megtanultam kérdezni őt. Megtanultam a kérdezendőket kérdezni, de a kérdést úgy tenni fel, hogy az számára megkönnyítse vagy legalábbis ne tegye a kelleténél nehezebbé a remélhetőleg pontos, szabatos választ; a hangsúlyt amúgy lebegő-súlytalanul oda rakni a kérdésben, hogy arra a válasz még sokféle lehetőségében is Évi eredeti gondolatává forrjon ki. És ha a válasz engem, vagy éreztem, őt magát sem elégítette ki, továbbhaladni az egyszer már megkezdett úton, de sosem túlzott nyomatékkal, sosem rámenősen, sarokba szorítóan. Amint az persze igen gyorsan kiderült, őt kérdezni nem volt a legkevésbé sem nehéz, éppenhogy csak némi tapintatot igénylő feladat; most mi igenis magával a beszéddel, a szavakkal ölelgettük, szeretgettük, pátyolgattuk egymást, ajánlottuk körülményesen, kicirkalmazva egymást a másik szíves figyelmébe. Márpedig ezt ki is mondtuk, vagy ha ezt nem tettük - rendszerint nem -, azért éreztettük, hiszen volt elég a fölöslegből, eltartott volna az, ha minden ezen múlott volna, úgy éreztük, akár az ítéletnapig is.

Igaz, azért sem volt többé nehéz kérdezni, mert ebben a korszakban nem a mai, még kevésbé a holnapi őróla, magunkról beszéltünk. Ekkortájt már közel sem csakis a részvétlen naptár szerint volt ősz, testünket is átjáró, abba magát beleévő, nyirkos, nyúlós ősz, de én mégis még friss, mohó kíváncsisággal akartam betekintést nyerni gyerekkorába, szerettem volna látni őt úgy, amilyen lehetett - valamikor, készülőben, még nélkülem, az én szemem nélkül. Vagyis még nem készen? Itt-ott némi hiányokkal? Amikor a szemed még nem teljesen fejezte be áldozatkész, ámde azért csak fárasztó szobrászi, teremtői munkáját rajtam? - kérdezte erre Évi évődve, persze hogy nem minden él nélkül. Mire én, megpróbálva kivágni magam: Mondd csak, szépséges leányzó, miféle tapasztalatokra alapozva és miért is szűkíted le az áldott tevékenység végrehajtását csakis a szemekre? Ez persze tetszett neki - már miért is ne tetszett volna -, bár igaz, az akkortájt mind gyakrabban látható szomorkás mosoly egyik új formáját váltotta ki.

Ha csak mód volt rá, nem-közös dolgainkról beszéltettem; apáról, rokonokról, barátságokról, iskoláról, érdeklődési körének a változásairól. Álmairól, vágyairól régen és nem olyan nagyon régen. Vagy egyszer éppen rémképeiről, amelyekkel persze hogy bőségesen el volt látva. Arról, hogy mióta szereti a zenét, hallgat-e időnként otthon is - és ha igen, vannak-e ehhez szertartásai -, miért jár sokat koncertre, mit jelent a zene számára - és milyen emlékei vannak erről? Miért, mikor olvas és akkor milyen könyveket? Olvas-e idegen nyelveken is? Mármint persze Rilke nem éppen könnyen hozzáférhető németjén kívül... Na és: miért olyan kíméletlenül fontos, hogy mindig kimondja az igazat? Vajon ha tudatosan elhallgat valamit valaki előtt, ami, tegyük fel, rá vagy rá is tartozna, még a saját megítélése szerint is, azt hogyan értékeli, egyáltalán fontolgatja-e, az hogyan kapcsolódik és hogyan egyeztethető össze ezzel a lehető legszigorúbb módon értelmezett kötelességével? Fontos-e az is, hogy az igazság kimondása néha, sőt nem is olyan ritkán kegyetlen cselekedet lehet, nehezen gyógyuló sebeket üthet? Minthogy sok téren még a legelemibb ténybeli ismereteink is hiányosak voltak egymásról - ő nemigen tudott magyarosítás előtti nevemről, én meg, ha csak módom nyílt rá, összekutyultam a lánynevét -, mert a forradalom, de elsősorban a szerelem primér megélése számunkra semmi másra nem hagyott elegendő időt, lelki teret meg energiát, most az ezekre vonatkozó kérdések, vagy néhányan ezek közül, már a menet közben kibomlott, a gyakorlatban felmerült problémákkal együtt kerültek a kései ismerkedés napirendjére. Méghozzá úgy, hogy végre az én szerelmemnek is csodák csodájára megeredt a nyelve. Beszélt magáról - és én mint a kiskutya lefetyeltem föl a nekem öntött tejet, miközben megtanultam őt újabb módokon is szeretni.

Csupa olyan téma, amilyenekhez hasonlóakat a jövendő párok az udvarlás, tehát a kezdetek időszakában szoktak - ha szoktak - pendítgetni, kipuhatolni - és egyidejűleg megosztani is. Ismerkedni egymással: tényleg, valóban ő az, ő lenne az, akit szeretni készülök? Közben feltárni magát - látod, én ilyen vagyok; jó ez, gondolod, hogy jó lesz ez neked? Az udvarlásban csaknem mindig az előnyösebb oldalairól prezentálja magát az ember, ha nem éppen páva-színpompában kívánja megjelentetni. (Véletlenül áll talán közel egymáshoz jelentés-eredetében a két szó: udvarlás és kertelés? Ravasz nyelv ám a magyar!) Mi ezt is fordítva tettük; mi, akik megérzéseinkre, ösztöneinkre meg ízlésünk hívó szavára fenntartások nélkül hallgatva, rájuk bízva magunkat kezdtünk mindjárt elsöprő elánnal szeretni, közvetlenül a végső búcsú előtt ismerkedtünk egymással, hiszen itt szépségflastromok elhelyezésére már nem volt mód, erre végleg nem maradt idő sem. Valahogy úgy, ahogy a változatlanul rejtélyes elköltözéssel vagy inkább kizsuppolásommal előbb kifutottunk a helyből, most úgy ment, húzódott ki alólunk az idő is. Járatlanok lévén a szakmában, persze hogy esetlenül, de mégiscsak az utolsó ecsetvonásokat raktuk fel egymás úgy-ahogy elkészült, már csaknem befejezett képére akkor, mielőtt még a művet, a végterméket végleg el kellett volna tenni, raktározni, majd feldolgozni, katalogizálni a nagy agyi memória-festménytárba, oda, ahová rajtunk kívül senkinek nem volt és nem is lehet bejárása; senki nem láthatja, mi van ott, még csak azt sem sejtheti, hogy egy ilyen hely egyáltalán létezik; de majd ha egyszer mégis úgy adódna, ha a másik hiányával kétségbeesetten küszködni felesleges, sőt értelmetlen erőpróbának ítéltetne, akkor csakis mi magunk titkos használatra elővehessük, nézegethessük, babusgathassuk. Hogy ha már feledni nem tudunk, akkor legalább emlékezhessünk.

Azt hiszem, mindkettőnk nevében beszélek, ha leszögezem: mi kimondatlanul is tudtuk, hogy később, évek, akár évtizedek múlva egymással találkozva egyáltalán nem fogjuk a másikat kiábrándítónak, idegennek, jelentéktelennek találni, érthetetlenként fogni föl azt, hogy hogyan is lehettünk ebbe a micsodába annak idején olyan megsemmisítően szerelmesek. Ezt teljes biztonsággal tudva nekünk, közvetlenül időnk lejárta előtt még persze hogy törődni kellett mindeneken túl a jövővel is. Nem kis túlzással akár azt is mondhatnám, hogy viselnünk kellett ez iránt a felelősséget úgy, mintha a kettőnk gyermekéről lenne szó. Ezért is kellett féltékenyen ügyelni az elrakott meg a még elrakandó képek minél teljesebb hűségére. Hiszen melyikünk merné, melyikünk merhetné teljes bizonyossággal örökre kizárni a leghalványabb lehetőségét is annak, hogy azokat egyszer még akár meg is akarnánk osztani egymással? Még akkor is, ha az egyik legfőbb autoritásként gyakran idézett Proust alapállása leglényegeként nem hisz az emlék megosztásában, mert ilyesminek a lehetőségét már eleve nem létezőnek tartja. Vagy annak - amivel nemcsak hogy nincs baja, de ami varázsának a lényege! -, hogy előjöjjön az onnan hívatlanul is, olykor a legváratlanabb helyzetekben és pillanatokban, és lett légyen bármi is a vele kapcsolatos elhatározásunk, emlékeztessen. Nyugtalanítson, felkavarjon, vagy mint nyűgös gyermekét ringatva álomba az anya, fájdalmunkat csitítva andalítson. Hogy amikor csak kell, még a nagy ellehetetlenülés után is, mindennek ellenére is egymással lehessünk? A magunk módján - és ez nem csak elcsépelt frázis, hiszen mi azt a csontjainkban éreztük, hogy egy ilyenfajta distinkció igenis vonatkozik azokra az emberekre, akik mi leszünk majd valamikor.

Évit akkor, ebben a rövid feltáró-elraktározó időszakban, igen foglalkoztatta gyermekkori magányosságom, fantáziavilágom, vajh honnan szerzett műveltségem - na és ami sajátos módon nem hagyta nyugton és amire éppen ezért unos-untalan visszatért: humorom. Humorról szó esik másutt is; ami pedig az én úgynevezett műveltségemet illeti, meséltem neki nem is ritkán hitetlenkedő belekérdezései kíséretében 12-13 éves korombeli tüdőtuberkulózisomról, amelybe kis híján bele is haltam. Két szakorvos már lemondott rólam, a harmadik viszont - mert anyám nem adta föl -, az ezeken az oldalakon már ismételten említett, aligha hinném, hogy csakis számomra csodálatos ember, akinél nemesebb arcú, tartású, modorú urat, szebb, adóbb kezű öregembert azóta se láttam, és aki - amint azt később megtanultam - az ország kimagaslóan legjobb tüdőgyógyásza lévén csupán - csupán? - zsidó volta meg neve miatt - Marbergernek hívták - persze hogy nem kaphatott katedrát; igen, ő meggyógyított, méghozzá gyógyszer, egyetlenegy pirula meg az egyébként is elérhetetlen davosi, még akár csak svábhegyi vagy budakeszi szanatórium nélkül is. (Penicillinnek akkortájt meg híre-hamva sem volt.) Mindössze anyám töménytelen vendéglői munkája mellett mindenre kiterjedő, csakis értem élő ápolásának köszönhetően. Hogy hogyan volt arra módja, energiája, az számomra mindörökre rejtély maradt. Bízvást mondhatom: életemben soha nem találkoztam a tartós, véget érni nem akaró önfeláldozásnak erre a gyönyörű példájára akárcsak távolról is hasonlító jelenséggel. Amelynek az ideje alatt úgy ismertük meg egymást, úgy szoktunk össze, a másik gondolatát is olvasva, hogy ennek a korszaknak az emléke soha nem sápadt meg egyikünkben sem. Hiszen a reménytelenséggel mit sem törődve anyám végzetes elesettségemből hozott vissza az életbe. Ahogy az ágyból végre fölkelhettem, nyomban az első szavaimmal közöltem vele: látod, anyu, mindössze ha egy fiad van, aztán még azt is kétszer kellett kihordanod. Mire anyám magához ölelt, összecsókolt és könnyes-mosolygósan mondta: megérte, nem?

Én kéthónapos időszakokra, a felülvizsgálatok közötti szakaszokra osztottam életem adott pillanatait - már ha a betegségemen egyáltalán gondolkodtam volna. Meg kell valljam: semmi ilyesmire nem emlékszem. Arra viszont annál inkább, hogy időnként igencsak intenzív és ezért egyben fájó szabadság- és mozgáshiányban szenvedtem. Nyolc hónapot, akkor, a pre-pubertásban irgalmatlanul nagy időt kellett egyvégtében az ágyban töltenem úgy, hogy az első idők lázas, félig eszméletlen állapota után magamat lassan mind jobban érezve kezdtem főfoglalkozásként bődületesen, minden maradék erőm teljes bevetésével - unatkozni. Miután még kábulatba burkoltan a velem szembeni szobafal itt-ott hámló, szerencsére szabálytalanul ismétlődő festésmintáján minden reggel a nap első tevékenységeként újra megtaláltam és üdvözöltem a félszemű kalózt, a kiugró szikla mögött az áldozatára lecsapó héját, meg valamit, amit soha többé vissza nem idézhető okok miatt Madárfejű Lajcsikának hívtam - jöttek a könyvek.

Mint száz liba egy sorban, jöttek magabiztosan, végeláthatatlan sorokban. Keménykötésben, vászonkötésben. Gyűröttre agyonolvasottan, néha még széljegyzetekkel is ellátva, sűrűn telefirkálva, vagy csaknem újként, mintha most kerültek volna ki a nyomdából. Illusztráltan - ez ügyben még máig is eltartó, hosszú utakra elkísérő örömöket szállítva. Ott volt ugyan a rádió is az ágynál, a fejem mellett, és az is nyújtott valamit, amint az később kiderült, zenei kezdetekben. Azt hiszem, Johann Strausson meg Leháron, Kálmán Imrén kívül többé-kevésbé világosan csak a déli műsorokra emlékszem: a harangszó után felváltva játszott az ország legismertebbje, Magyari Imre, majd másnap az Állástalan Zenészek cigányzenekara - ennek a névnek az önellentmondásán minden alkalommal fenségesen szórakoztam; reméltem, ha nagy leszek, én is így leszek majd állástalan; igaz, később megértettem, hogy a muzsikusok ebben a bandában gyakran cserélődtek; végül a nagy kedvenc: Szmirnov Szergej fehérorosz emigránsokból toborzott remek balalajka-zenekara. Mégis teljes joggal mondhatom: életem e fejre állított hónapjai 1938-39-ben teljes egészében a könyveké voltak.

Anyámnak, az egyetlennek, aki hozzám bejöhetett - hiszen fertőző beteg voltam! -, aki saját ágyát adta oda nekem - igen, ugyanazt, amelyben húsz évvel később és helyettem majd ő maga, a gyógyító halt meg -, aki véznaságomat felhizlalandó - amint azt már mondtam - még az ivóvízbe is tejszínt kevert volna, csak jaj, nehogy észrevegyem utálkozásom tárgyának a jelenlétét, mert akkor evősztrájkot kezdek, pedig nekem a legkisebb erőfeszítéstől is tartózkodva pihennem kellett, meg híznom, sokat és még annál is jóval többet - őt nyaggattam, szakadatlanul, hogy hozzon újabb olvasnivalót a kölcsönkönyvtárból. A sor ki mással, mint May Károllyal meg Verne Gyulával és Stephensonnal, Cooperrel, Jókaival, Mikszáthtal, Gárdonyival, Donászyval kezdődött, hogy majd Homérosszal, Thomas Mann-nal, Du Gard-ral, Kosztolányival, Karinthyval, Maughammal, Gibbonnal, Dosztojevszkijjel, Tolsztojjal folytatódjon - remélem, impresszionálóan szép kis zűrzavar! -, ha nem kellett volna több meg annál is több. Csak évtizedekkel később ütötte meg a szememet egy idézet John Dryden angol költőtől és drámaírótól nagy elődjéről, Ben Jonsonról: "Más emberek könyveket olvasnak, ő meg egész könyvtárakkal tette ugyanezt." Már bocsánat a kisfiú túl messzire nyújtózkodásáért.

Így azután - restellem ezt elmondani - kiolvastam és szinte memorizáltam a gimnázium mind a nyolc osztályára szóló, mellesleg valóban remek és vaskos latin nyelvtankönyvet - az iskolába visszatérve többé bele se kellett nézzek; az I. világháború nagyformátumú, képes-térképes kiadásának mind a négy album-formátumú kötetét - ami már azért sem baj, mert itt lennének felfedezhetőek a gyökerei az igazából csak jóval később beérett, de annál lelkesebb érdeklődésemnek a hadtudományok iránt -, majd a legolcsóbb, de sajnos meglehetősen pocsék Tolnai Világlexikonnak mind a húsz - tetszik érteni, ugye? - mind a húsz kötetét. A-Bad, Bad-Búr, Bur-Don, Don-Fel, Fel-Gőz, Gőz-Hit, Hit-Jos, Jos-Kob... Eleinte minden egyes szómagyarázatot, leírást, értekezést, cikket elolvastam; később kedvezményeket engedélyezve magamnak arra, hogy a természettudományos meg műszaki címszavakat átugorhassam. Leírhatatlan, milyen sokat tanultam, már persze azon felül, hogy mennyi mindent egyáltalán nem értettem meg; milyen sok, eddig ismeretlen témához kaptam kedvet vagy éppenséggel indítást is. Viszont: így most, ha nem is a legilletékesebb forrásból, de tudhatom, hogy a 'zsidó', az, kérem tisztelettel, kék szemű, világos bőrű, lúdtalpra, prosztatabetegségekre, hisztériára és hülyeségre hajlamos. Mást is írtak róla, de bennem csak ez az érdekes megközelítés maradt meg. Aztán, ha jól emlékszem, Upton Sinclairtől sajátíthattam el még idejekorán a jóval később hasznosított ismereteket arról, hogy az Egyesült Államok minden más országnál nagyobb számban termeli ki magából a harácsolókat, a kóklereket meg a szélhámosokat. Helyzetemen mélázva meg az egészségügyi címszavakon magamat átrágva akkor ötlött fel bennem az a később megalapozott, beigazoltnak is bizonyult gondolat, hogy legalábbis az emlősök között az ember a betegségekre leginkább hajlamos fajta. Minden elképzelhető és elképzelhetetlen módokon.

Amikor nyolc hónap után gyógyultan, tüdőmben egy immár elmeszesedett folttal és régi űrméretemnek vagy a kétszeresére terebélyesedve, engem ilyen voltomban először megpillantó nagynéném által stílszerűen Zömök úrnak neveztetve felkelhettem és újra járni tanulhattam, koraérett, rengeteg mindent tudó és részben még meg is értő, fölösleges zagyvaságok tömegével együtt elraktározó, fölöttébb magányos és ezért kicsit szomorkás, bűntelen kisfiú voltam - melankóliára hajlamos, mondták volna korábban -, aki jóval több könyvet meg azokba helyezett ember-féleségeket ismertem, mint valódi embert, akikkel újra kellett ismerkednem, mert az irodalomról összehasonlíthatatlanul többet tudtam, mint róluk. Annak ellenére, hogy mondjuk Móricz Zsigmond jóvoltából elképesztő dolgokat tanultam meg Báthori Gábor erdélyi fejedelem alkalmi viszonyáról ha nem is testvérével, akkor az unokahúgával - "Nem emlékszem, hogy valaha is ilyen jóízű asszonyállattal adtam volna össze magam" - mondá tanácsosának a nász utáni reggelen ez a másik vérnősző barom. No lám, még mindig itt van, velem. A kis ártatlansággal... Na és persze a hegyeset köpő Turi Dani hihetetlen, engem, a női nem feltétlen tisztelőjét egész valómban felháborító viselkedésén át a nemek közötti kapcsolat felfoghatóságainak a zaklató, a későbbiekben majd már csak kínzó reménytelenségéről.

A közvetlen következmények? Elcsüggesztett, magányossá, sőt mélabússá tett már önmagában az is, hogy egy évet veszítve, akkortól kezdve nekem éretlen, taknyos kölyköknek tűnő kótyomfittyekkel, egy teljes évvel fiatalabb tacskókkal kellett az iskolában egy osztályba járnom. Ugyanabba, mint az emberiség alját képviselő, osztályt ismétlő diákok. Mert ott ebből a rendszerint túlméretezett, durva és erőszakos fajtából akadt négy-öt is az osztályban. Bele is telt néhány év, míg a gyermeteg emberkék közt barátokra leltem - elsősorban és egy életre szólóan Gyurira -, hogy így aztán lassan jobb sorsra is vedlettem. Viszont ettől kezdve vált bennem mind megszokottabbá valamiféle kétlakiságnak az életformája, hiszen egyik felem ellenállhatatlanul a régi osztálytársakhoz húzott, akikkel később mégiscsak szakavatottabban lehetett zülleni.

Évi a bozontos sörényű, nagy szemű egykori kisfiút nem is kicsit meghatva kereste és vélte időnként fellelhetőnek annak a felismerhető nyomait bennem - főleg Sámsonhoz illő hajammal foglalatoskodva, hiszen a szememmel ő már az első percektől kialakította a saját, szavakban, kimondott szavakban nem foglalt, engem magamat abba behelyettesítendő, rám, a tulajdonosra nem tartozó, szigorúan magánügyként kezelt kapcsolatát, de amelyen belül azért még a szavak hiányában annál gátlástalanabbul folytatta intenzív viszonyát. Ő volt alighanem az egyetlen nő életemben, aki a szemem létéről, nemhogy milyenségéről, ha egyáltalán beszélt, akkor is csak futólag tette ezt. Kár, hogy többé már nem áll módomban köszönetet mondani neki ezért.

Hosszú órákat, olykor egész éjszakákat beszélgettünk át a kispiszkosban, nappal, már amikor módunk volt rá, vendéglőkben vagy fázósan összebújva sétálva a súlyosan beteg, beteg lényét betegen ziháló városban. Végtelennek tűnő idő után most először látom újra akkori arcát, amint töprengve mélyül el magában. Az én szerelmem a mostani megnyílás előtt meg sem tudott mukkanni arról, ami az élete gyökerét rágta. Látom Évi homlokát redőkkel beráncosodni, ahogy győzködik magával, hogy erejét megfeszítve törekedjen minél szabatosabban fejezni ki magát. Amihez egyébként csodálatos érzéke volt, mint ahogy gyönyörűség volt hallgatni képekben, asszociációkban gazdag, célratörően tömör fogalmazásait is. Látom, ahogy beharapja alsó ajkát vagy mutatóujja bögyével nyomkodja azt, az általam korlátlanul imádott külső jeleit a kemény agymunkának. A szeme? Ez a legkorábban megismert, kérdező-beszédes csoda most egy újfajta fényességet sugároz, ahhoz hasonlót, amit azóta csakis lázas betegek szemeiben vélek néha felfedezni. Évike szeme ezek szerint már akkoriban is tükrözhette lelke gyötrelmeit. Meg magamagával és magamagáért folytatott küszködését.

Mert hiszen közel sem csakis a felszínt kapirgálva beszél ő most magáról, az éppen adott kérdésre válaszolva, de mélyebbre megy, akár ködbe vésző, bizonytalan emlékekhez is visszahátrál, ahogyan vitatkozik magával az ágaskodó képekről, ahogy beszéd közben jön rá egy új, meglepő összefüggést feltáró és így megvizsgálhatóvá tevő látószögre is. Minden szónak különös súlya van most, mert ha egyáltalán, akkor is csak igen ritkán találkozik ő így önmagával. De közel sem csakis ezért. Hanem azért is, mert ha valamikor, akkor most egyszerre még az egyébként megszokottnál is fontosabbá vált számára az, hogy én pontosan, maradéktalanul értsem őt, ha az lehetséges lenne, akkor megközelítően úgy, ahogy ő. Gondosan körülhatárolja mondanivalóját, mintha várfalakat, sáncokat húzna fel, vizesárkokkal körülvéve minden oldalról, nehogy én elcsámborogva valahogy ne a számomra most megnyitott kapuk egyikén tántorogjak be oda, ahová - tehát a lényeghez - csakis a maga útján most ő akar engem elvezetni. Az Évi-lélekjárásba. (Engem meg ilyenkor váratlanul rohan le a vágy: nem beszélni, csak ölelni, csókolni kéne! Mert átlátok én a ruháján, mintha csak Botticelli Autunnójának a szövetén a lány átsütő, dúsra érett melleit látnám, azokat a feszülőket, a rám várókat, és én, én kell legyek az, aki nem juthatok a közelükbe sem!) Valahogy persze a magukat készséggel felkínáló melleire emlékezve is az a zavaros érzésem, hogy valami elengedhetetlenhez, talán egész lényének a legmélyebb rétegeihez, vagyis az ódon, babonás várhoz, az adys, gőgös, mohos és elhagyotthoz akar nekem alaprajzot készíteni meg kulcsot adni a kezembe. Olyan kulcsot, amit célszerűen használva ő maga se tudja, hová juthatnánk majd el. De neki nincsen választása - neki mindent, ami csak zárat nyithat, nyújtania kell nekem. Gyakorlatias használati utasításokkal, Mármint hogy kihez? Hát ki máshoz, mint önmagához, ugyanahhoz, aki éppen most készül örök érvénnyel távozni az életemből. Elképzelhetetlenül kietlen, lepusztított tájakra.

Igenám, de miért teszi ezt elképesztően szertartásos szigorral? Hiszen, amint mondtam, ő maga a legjobb esetben is inkább csak sejti, hová vezet a járatlan csapás. Lehet, hogy tőlem, szerelmemhez hozzánövő megértésemtől vár valamilyen, sehol másutt fel nem lelhető, még kevésbé kérhető és nem kapható segítséget? Lehet, hogy tudja: végtelenül nagy bajban van, annál is nagyobban, mint amit most érez; kellene neki most rögtön, azon nyomban... de hát végül is mi az, ami kéne? És kitől kéne az a 'valami'? Hogy kitől? Vajon ki más tudhatná, és ha tudná, ki adhatná ezt, a megfoghatatlant, a megfogalmazhatatlant, ha nem az az ember, akiről ő egyetlen percig sem kételkedve, halálosan biztosan tudja: nemcsak egész lényével szereti, de ösztönösen, mindenki másnál jobban érzi is őt? Pedig mostanság, hogy valamilyen szinten már eldőlt: elválás lesz a vége, éppen tőlem, az elszakítandótól várja, hogy én fordítsam meg, tegyem valahogy elviselhetővé a megfordíthatatlant? Nem járna ez már valahol ott a határon, ugyancsak közel a fantazmagóriák világához? Beugrani a vízbe, kimenteni az éppen alámerülőt - de mentőként mindjárt ott is maradni, a hullámok alatt? Életet életért? Ó, jóságos istenem, ha így, pontosan így, ilyen egyoldalú csereakcióként lenne feladva a kérdés...

Persze hogy nem erről van szó; mindössze csak magamagát akarná még egyszer felülbírálni, újra megmérni, valamiféle kapuzárás, tehát a végső búcsú előtt alaposabban megérteni - talán azért is, hogy helyesen dönthessen? Vagy azért, hogy a döntést magának utólag is meg tudja majd magyarázni? Ha tetszik, éppen ellenkezőleg: azért harcol, hogy ne engedje magát belekergetni egy olyan pozícióba, amelyben azt kellene elhinnie, hogy nincs választási lehetősége, de erre neki igenis meglegyen a maga válasza? Vagy már ez sincs. Nem maradt más, mint a vagy-vagy - és a két véglet között ott kuporog ruhacsomagként a semmi.

De még inkább lehetséges, hogy már erről sincsen szó; nem harcol ő már többért, csak azért, hogy képes legyen majd elviselni az elviselhetetlent? Túlélni, túlélhetővé tenni a túlélhetetlent? Vagy talán még ez a sóhajnyi is túl sok lenne; nem, mindez már nem fontos, hiszen elvégeztetett; inkább csak teszi, amit most tesz, ameddig teheti, azért, mert ilyet életében soha mással, senkivel nem tett, és tudja nagyon jól: soha nem is tudna majd tenni, nem is fog tenni? Mert ha létezne, lenne egy olyan másik, akivel ezt tudná tenni, az még nem született meg. Amit mi itt teszünk, az egyfajta szuperszeretkezés - Évi-Tamás módra? (Ó, dehogyis Tamás-módra!) A nagy aszexuális egyesülés, az egymásba borulás csaknem imádkozó válfaja? Az imádó a kellő hódolattal ajándékozza meg az imádottat - és visszakapja, amit adott, csak éppen sírva, zokogva, elveszetten? Az imádó úgy bánik az imádottal, mint a hímes tojással? Már csak azért is, mert aminek én itt aktív részvevőként tanúja is vagyok, az az engem torkon ragadó, időnként majdnem összeroppantó érzés tanúsága szerint Évikének, az én elveszett kislányomnak, az érte folytatott, forradalmakon, széthullásokon át megvívott harcban, a roppant tülekedésben, a körülötte tolakodásban végül is olyan rettenetesen kifosztott, magára hagyott, akárhogyan is fordítjuk, mint a csupasz tenyerem olyan egyedül maradó, megtapodott Évikémnek a búcsúja a maga kétségbeesett módján - saját magától? Megy majd ő előre a végtelenül hosszú, kongóan üres, lépéseitől visszhangzó folyosón, az oszlopsorok meg a fal között, látszat-alakok látszat-tevékenységeit figyelve, és ahogy közeledik feléjük, úgy csukódnak be szép sorban a szárnyas ajtók. Ez lenne akkor tehát most a véget nem érően hosszú búcsúnak talán éppen csak a legkezdete? Az első, mindjárt az oszlopsorok után a félénk, bizonytalan lépések - valamerre? Az előírt úton, azon is bele az oszloptalan semmibe? Vagy ennek a semminek van valamilyen bizonytalan formája? Vagy ez a semmi nem más, mint egyszerűen egy élet - nélkülem? És a lépések, amelyeket még a hosszú élet menetgyakorlatai fognak folytatni - de hová, merre? És főleg: miért? Ugye elfogadható, hogy ez a megbolygatott méhkas eszelős zümmögését hallató, alternatívákban szegény, de kérdésekben annál gazdagabb forrongás bár érthető, de egyaránt észveszejtően kétségbeejtő kellett legyen?

Amint azt már megtapasztaltam, éles eszű, nemcsak harmonikusan gyönyörű, de igen jó szemű, ha fontosnak tartotta - amint azt mondottam -, magát választékos gonddal kifejezni képes párom volt nekem, aki viszont mindenek közt alighanem éppen ezen képességeiben kételkedett a leginkább. Általában, tehát egyébként is, sajátosan keveredett benne a feltétlen, harcos meg letromfolhatatlan magabiztosság egy végletekig felpumpált hajlammal önmaga lebecsülésére. A magabiztosság? Akárhonnan nézzük, szerelmemnek az alázatosság nem volt az őt körülvevő, csenevész népektől megkülönböztető karakterisztikuma. Az önlebecsülés? Nem, a legkevésbé sem azért került oly gyakran minden dolgok előterébe, mert ellentmondást szeretett volna kiváltani, mert she was fishing for compliment, halászott volna a bókokra. Ó nem, mi sem állt tőle távolabb, a nyilván a múltban vagy talán a házasságában kiéheztetett öntudat trükkös jóllakatásától. Amikor ő nem bízott magában, azt aztán az én szerelmem egész emberként cselekedte meg. És le a kalapot előtte, csökönyösen ismételgette is. Íme egy reprezentatív párbeszéd-részlet ebből az időszakból. Sokat beszélünk - hangzott Évi foghegyről elpöttyentett ítélete. Hiszen ha pár napja ez most így is lenne, nem lennénk többé már amolyan majdnem-kukák, az egyensúly, az ellenkező irányba átbillenő, bármiféle egyensúly ettől még közel sem állna helyre. Bizony mi azt tesszük mostanság; tesszük mi pedig azt jól, remélem, az égiek tetszését is kiváltó módokon - védtem meg készségesen előretolt állásainkat. Mind a kettőnkét. - Tudod te azt, Tamás, hogy időnként, ha elkapatod magad, akkor te magad is sokat beszélsz? - Hűha, ez a lapos oldalvágás itt most némileg szokatlanná tette a hangvételt. Igazad van, sokat beszélek - adtam meg a sanda beleegyezést -, sőt, az is igaz, hogy időnként szabályos szónoklatokat vágok ki. Meg persze az is - már ha ide szeretnél kilyukadni -, hogy sok beszédnek sok az alja. Viszont, drága gyermek, a magányos emberek hajlamosak arra, hogy időnként, ha arra nagy ritkán alkalom nyílik, sokat beszéljenek. Vagy ezt teszik, vagy... Vagy egyáltalán nem beszélnek. - Te ebben is, abban is jó vagy. Úgy általában is, meg nekem is - mondta most már kötözködésből öltöztetve át szerelmét szerelmem. - Veled ezen a téren, csakúgy, mint oly sok máson, ha akarnék, sem lennék képes versenyre kelni - adtam végre mégiscsak vissza a kölcsönt. Nem udvarolva, de komolyan. És ezt ő pontosan meg is értette. Éppen ezért rég nem látott módon ragyogott föl az arca, annak ellenére, hogy sem akkor, sem máskor nem titkolta: ez ügyben meg ehhez hasonlóakban, bármennyire szeretné is, meg azért időnként csak eljut a közelébe, sajnos egy árva szavamat sem hiszi el.

Furcsa volt: amikor szokatlansága miatt valóban elképedt meglepetésére egyszer-egyszer határozottan, sőt túlzottan keményen mondtam ellent neki; először elképedve meredt rám, aztán szokása szerint egy kézlegyintéssel próbálta meg elintézni az ellenérveket; de amikor én, magamat megmakacsolva, tovább fejtegettem az ellentmondás okait, egy idő múlva olyan feszültség ült ki az arcára, amilyent addig még nem láttam rajta. Vajon ki-mi hatott oda, hogy maga-tagadó formájában Évike olyan magától értetődően vegye semmibe saját legelőnyösebb oldalait, legszebb tulajdonságait? Ki-mi nyomta őt le ennyire, ilyen mélyre a hínáros víz alá? Annyira, hogy ha igen, akkor is zihálva felmerülve, kétségbeesetten levegő után kapkodva, csakis kemény, harcos ellenállás után adja meg, már persze ha egyáltalán megadta magát érveimnek, végül olyan ártatlan-tiszta elcsodálkozással erre a nem várt fordulatra, ami engem persze hogy elragadtatással töltött el. Na és ugyanakkor vajon mi okozta - már persze úgy értem: mi más, mint a végre mégiscsak legyőzhetetlenné vált ösztöne -, hogy ez a magát oly gyakran szabályosan lepocskondiázó ember máskor meg éppenséggel kinyilatkoztatás-szerűen hirdette meg nem tudom honnan kitermelt, de annál kétségtelenebbül fafejű véleményét? Vagy nem éppen szilárdan megalapozott, tehát nem túl nehezen kikezdhető, de a szakadatlan, már-már nem is átgondolt ismétlés miatt ugyancsak beidegzett, refrénszerűen tálalt véleményét - ahhoz, amelyhez ilyen esetekben aztán még kétségbeesettebben ragaszkodva kísérelt meg a végletekig harcolni.

Olyannyira frappáns volt a kontraszt e két véglet, a csüggedt tehetetlenség-érzet meg a korlátlan önteltség között, amit én nem értettem, amivel nem tudtam mit kezdeni, és ami csakis most, évtizedek múltán kezd emlékezetemben nem önmagában, hanem egy átfogóbb jelenség - egy ijesztőbb jelenség - részeként, esetleges ismérveként kristályosodni ki. Valamelyest hasonlóan ahhoz, ahogy most kezdem csak igazán érteni: miért volt az nekem akkor olyan csaknem ingerlő módon különös, hogy míg Évi ebben a rövid időszakban ugyan rólam - főleg az előzményekhez viszonyítva - sokat kérdezett, mégis, nem is kételkedem benne, hogy nagyon is tudatosan soha, de soha, még véletlenül sem nyúlt ki tovább, hozzám tartozó, hozzám közel álló, az én megértésemhez nélkülözhetetlen személyek felé? Nekem fontos emberek felé? Ridegen, magát a legkevésbé sem tartóztatva húzta meg a határt: Te az enyém vagy, te mindenek fölött fontos vagy, mert te vagy te - végtelenül sajnálom, de körülötted mások engem nem érdekelnek! Még akkor sem, ha fejre állnak, ha hatásuk bizonyos területeken meghatározó is lehetett. Mintha tisztátalan plebejusokról lett volna szó, és ő, az ősi Márton-dinasztia újra-felragyogása arisztokratára formáltan finnyás orrát felhúzva zárkózott volna el említésük na meg persze a belőlük áramló kétes illatok elől is? Ilyen, hangosan ugyan meg nem fogalmazott, viszont annál merevebben alkalmazott distinkciótevéssel én sem azelőtt, sem azóta nem találkoztam.

Mint ahogy elszórt nyomokban ugyan kimutathatóan, de nem szerepelt a mi napirendünkön a féltékenység sem. Ez, gondolom, már a sakkmester-sztoriból is kiderülhetett. Ami viszont Évit illeti: a kezdetek bizonytalan zsibongásai, kétségtelenül valamilyen fajta önbizalomhiány miatt más nők az ő számára - már úgy értem, mint lehetséges riválisok -, legföljebb zavaros kis bizsergések formájában realizálódva, ha nem is teljesen, de lényegében csaknem ugyanabba a kategóriába estek, mint az előbb említett rokonok, barátok. Mint a színdarabokban, főleg az operaelőadásokon az összevissza öltöztetett, jellegtelen és jelentéktelen 'tömeg' önmagukban, ha lehet, még jelentéktelenebb alkotóelemei, amelyeknek egyetlen funkciója lehet, méghozzá az, hogy vannak, jelen vannak és mint olyan, hullámzanak. Meg néha özönlenek. Be meg ki. Ide meg oda. Meg ha éppen arra jár egy daliás torreádor, akkor egyhangúan jegyzik meg: 'Vivát!' 'Ide nézz meg oda nézz.' Igen, hogy is van ez a Carmen első felvonásának a nyitókórusában? "Jár a nép fel s alá..." " Furcsa sereg, víg sokaság..." Van, ott van, mert töltelékként, háttérként, esetleg valódi kórusként - szükség van rá, adott esetben persze hogy lehet, sőt remélhetőleg van dramaturgiailag indokolt szerepe, de mindezen kívül végül is ki törődik vele? Már úgy értem, hogy példánkban a rendezőn, a karmesteren na és persze magán Bizet-n kívül. (Azért a II. felvonás végén az a Szabadságkórus nem éppen kutyafüle, ezzel szemben viszont a maga helyén remek zene. Csakúgy, mint a Carmen egésze.) Nyilván ezért írta úgy meg ezt is meg a bevezető részt is, hogy az még most is pillanatok alatt elő tud jönni és önálló életre kelni.

Már hogy miért ne törődne vele? Hát például azért nem, mert ez már nem a funkciójában oly gazdag, világokat jelenthető, a válság jellegét megvilágító, a hősnő lelkében végbemenő folyamatokról tájékoztató, a múltba meg a jövőbe látó, a mindentudó görög kórus. Évi esetében viszont egyszerűen azért nem, mert mindenből, amit tapasztalt, látott, érzett, ami felőlem, főleg persze a reakcióimból hozzá érkezett, abból ő maradéktalanul biztossá vált bennem. (Tudom, ha valakinek, akkor nekem nem lett volna szabad a dolgok idáig fejlődését megengednem. De megengedtem, sőt elősegítettem, és ezért még az ebből is logikusan folyó következményekért viselnem kell a felelősséget.) Igaz, Évi még csak nemrég ismert meg, de olyan sűrű volt bennünk meg körülöttünk az élet, hogy mostanra már én lettem számára az eleve adottságnak a megtestesítője - csak éppenhogy nem is igen tudottan. Ha mint egy almát, félbevágnánk a mi kettősünket, akkor az egyik fele önmagában is azt jelezné vissza, hogy mi egymáshoz tartozunk. A másik fele? Az is ilyen lenne, csak azzal a különbséggel, hogy azt sugározná: egymáshoz tartozunk, hiszen próbáld csak a két felet újra összerakni, tökéletesen passzolni fog; de látod, nekem azért csak van egy másik, külön, csakis rám jellemző dimenzióm is. A sajátom. Így valahogy Évi. Na és én? Nekem, ha tetszik, mindez egyúttal azt is jelenti, hogy ezek után mindennek az ellentétére, a csakis ott lenn, a mélyben lappangó, de kétségkívül robbanóanyagként felgyűlő féltékenységre gondosan rájátszva azt aztán képes lehettem volna viharosra gerjeszteni - és azzal esetleg még magát a végkimenetelt is befolyásolni? Mit esetleg? Be lehetne azt akár előre is írni a nagykönyvbe. A nagy szerelem elvesztésének, magából, testéből-lelkéből kihasításának az akutt veszélyével elfoglalt Évi minden más foglalatossága pillanatok alatt foszlott volna a semmibe, egyszerűsödött volna le egyetlenegy, őt foglalkoztató jelenségre: Tamás, az ő nélkülözhetetlen Tamása elvesztésének a fenyegető rémére. Az egész hadszíntér annak minden fő elemével együtt rendeződött volna át, olymódon, hogy abból ha valaki, akkor alighanem Zoltán penderült volna ki.

Köszönöm szépen, de ebből én nem kértem. És soha nem bántam meg, hogy ilyen játékokba vele - Vele! - nem mentem bele. Trükkökre nem lehet hosszú távú emberi együttléteket építeni. Ha előbb ismertem volna meg Margót úgy, hogy valamilyen szubjektív kép is kialakult volna róla bennem, akkor Pali is csak nagy, dermesztő csöndet kapott volna tőlem a Holló-féle fifikás machinációk helyett - lehet, hogy a házassági helyett amolyan agglegényi ajándékba? Hiszen vannak, persze hogy vannak olyan nők, emberek, na, akikkel nem megengedhető, sőt szigorúan tilos mással, mint nyílt kártyákkal játszani. Akik minimumként is ezt érdemlik meg, méghozzá nem másért, mint puszta létükért. Aranyszabály kezdőknek: Ha megadja számodra a sors, hogy igazi klasszissal találkozzál, akkor egyetlen percre se felejtsd: ő sok mindenre alkalmas lehet, csak arra nem, hogy seggrepacsit játsszál vele.

Évi annak idején, még ott, a csúcson nem egyszer adta tanúbizonyságát annak, hogy ő igenis odafigyel. Időnként nagyon is, éberebben, mint a vizsla a lesen, fülel, szaglász, és ha valamire rálel, felkapja ő bizony a fejét! Egyszer például a Károlyi-kertben, esti koncert közben, amikor a szünet után visszaültünk a helyünkre, súgta a fülembe: Mondd, te, észrevetted azt a nőt ott tőlünk jobbra, két sorral előttünk? Azt a szőkét, a magasra felpolcolt hajjal? - Nem, nem láttam. - Hát akkor nézd meg, jó? Látod? - Látom. Mi van vele? - Nem sok, csak egész este téged bámul. Mit bámul, fixíroz. Legelteti a szemét rajtad. Már attól tartottam, hogy idejön, elragad tőlem és fölfal mindenestől, de akkor aztán már nem csak a szemeivel. Mintha nem akarna hinni azoknak a szép szemeknek, hogy ilyesmi valóban létezik, hogy ezt az arcot ő nemcsak vérlázító álmaiban látja. Így, úgy, innen meg onnan nézve. Ha a nő nem lenne olyan szép, még azt is mondanám: mered rád, kigúvasztva a szemeit. Őfinnyássága szabályosan felkínálkozik neked. - Az is lehet, hogy ismer valahonnan, csak nem tudja, hogy honnan. - Ugyan már, ez nem olyan nézés! - Hát milyen? - Olyan, Tamáskám, olyan, annak is a legjavából! - Tényleg? - Tényleg! - Kérjem ki magamnak? - Édes, nem azért mondom - susogta -, hanem azért, mert testet-lelket bizsergetően nagy-jó érzés, hogy másnak is ennyire tetszel! (Hát ha az én mindentudó Évikém azt is sejtette volna, hogy nem én, de ő volt, pontosan ő, ott mellettem, hozzám tartozva, kezemet fogva, odabújva, kiteljesedett szépségével boldogan rám mutatva a legfőbb, végső fokon az egyetlen oka annak, hogy a felpolcolt szőke felfigyelt - nem is éppen rám, hanem - ránk. És csakis e szent gyűjtőfogalmon belül persze hogy rám - lévén tényleg igen szép, a leírásból is nyilvánvalóan a férfiakat illetően kiváló, az égiektől nem mindennapi ajándékba kapott, kifinomult ízléssel megáldva. Már elnézést kérek... Mindez adott volt azon felül is, hogy az emberiség úgy általában szereti meg szívből irigyli az éppen meg szépen szeretőket. Külön-külön, de főleg együtt. Mert azoknak megvan a maguk semmi máshoz nem hasonlítható atmoszférája.)

Mindez ugyancsak meglepett, hiszen ebben én igazi férfimentalitást véltem felfedezni, egyebek közt a sajátomat is. Tény azonban, hogy Évi amolyan öt perces ujjgyakorlatokon kívül nemigen adta jelét sem a féltékenységnek. A Károlyi-kerti jelenetet követően én viszont vérzivataros múltammal meg egykori rohamaimmal kapcsolatosan persze hogy ismét felkérődztem a témát, ezúttal új megközelítésben. Másnap közöltem is Évivel: azt hiszem, rájöttem arra, hogy mi az izolált metafizikai alapja a szexuális féltékenységnek. - Mondd el, Tamásom, de szépen kérlek: ne olyan elszántan, mint ahogy nekivágtál. Egyszer már benne lévén a hangulatban, én nemigen hagytam magam feszélyeztetni, ezért aztán nyomban ki is fejtettem: az ok a heveny félelem a féltékeny fél részéről, hogy nem marad, nem lesz elégséges metafizikai na és mellesleg valódi tér meg elegendő idő is önmaga, értsd saját maga számára. Konkrétabban arra, hogy önmagát a kiválasztottján, annak a lényén át legyen képes minél tökéletesebben kifejezni. Ebbe persze vedd bele az ez alatt értendőt, vagyis megint csak önmagának meg a vágyainak az ugyancsak hely- és időigényes kiélését is. Évi megrágta, elismételtette velem párszor a meghatározást, majd - mint mondta - lefordította magyarra - és mindezek alapján úgy érzi jelentheti: egyetért velem. Hálából én őt rajongva tisztelt írójával, Prousttal jutalmaztam meg, felidézve, hogy a nem mindig oly jóságos mester egy ízben a féltékeny szerelmes szenvedélyét nem máshoz, mint egy művészettörténész témája iránti hevületéhez hasonlította. (Ezt Palinak feltétlenül el kell mondanom!)

Ami viszont engem illet: alighanem a sajátos előzmények miatt - de ebben sem vagyok biztos - én sem lettem amúgy igazából, a múltban produkált teljesítményeimhez mérhetően féltékeny Évire. Annak ellenére sem, hogy egy bizonyos szinten nemcsak értettem, de logikusnak is tartottam: hozzá kéne szoknom ahhoz, hogy gyakorlatilag szinte minden egyes férfiban Évinek egy potenciális szeretőjét kell lássam. 'Gyakorlatilag mindenkire' viszont képtelenség féltékenynek lenni. Még nekem is, aki előéletem során valami ilyesmit mintha már megkíséreltem volna. Féltékenynek lenni egy tetszőlegesen vagy akárcsak előre meghatározott kritériumok alapján kiválasztott példányra? Az már más kérdés; viszont együttlétünk egész ideje alatt én olyan magabiztos voltam kettőnk nevében is magunkban, hogy el se tudtam képzelni semmi ilyesmit. Egy kirobbanóan nagy szerelem kellős közepén egy akárcsak viszonylag épelméjű ember olyanfajta hajmeresztő magatartástól még pusztán gondolatban is vissza kell hőköljön. Tetszeni, meg a tetszést, akár annál többet is nyugtázni, élvezni, még fürdőzni is abban úgy, mint mások vélhetően intenzív, mert nem aktuális célpontja - lehet, sőt valószínű is. Nem igazán fontos, de azért valamiféle kielégülés-érzés okozását előállító ágensnek is felfogható. Ennél azonban akárcsak egy tétova lépéssel is tovább menni? Elnézést kérek, de a párom már miért is tenné ezt? Tetszik érteni? Eljön egy adott - már úgy értem, nekem adott - nő a számára mégiscsak sokat jelentő férjétől hozzám, mert a meglévő házasság elégtelenségén felül, vagyis minden más okon túl szerelembe esik egy másik férfival, tehát velem - és nyomban ezt követően másnap csak úgy ripsz-ropsz összeszűrné a levet egy 'kiválasztottal'? Márpedig ilyen madár nincs. Ez nem egy nőnek, ez egy szukának a mentalitása lenne. Ezzel szemben ha visszamegy a férjéhez, és majd akkor érkezik meg, áll be szokás szerint a második vágányra egy 'kiválasztható'-nak ítélt harmadik vagy sokadik? Vajon nem pontosan akkor jönne létre a kutyaharapást eb szőrivel esete? Vagy a menekvés, a kihátrálás a mindeneknél nagyobb áldozattal megszerzett és újra csak kibírhatatlannak, megvédhetetlennek talált harci állásokból?

Egyébként ebben a túlfeszített idegállapotban voltam képes Évihez valamelyest hasonlóan én is magamról többet, mint előre gyártott sablonokat mondani. Én nála eredetileg a szót szóra halmozóbb lennék, akár egy extrovertált lény benyomását is kelthetem, sőt tudom, hogy időnként még logomániásnak is tűnök egyesek számára; igen, kétségtelen, hogy túl sokat jár a szám - na tessék, ha éppen ezt akarták hallani. Amúgy igazán azonban képtelen vagyok megnyílni mások előtt. Eddig mindig megtorpantam azon a bizonyos ponton, ahol az évek aprólékos munkájával gondosan felhúzott sáncok mögé rejthettem el legmagamat. Igaz, én nagyon is más okokból teszem az ilyesmit, mint Évi. Már csak azért is, mert vagy harminc zűrzavaros év során igen sokat tanultam a világ számára alighanem a leghálátlanabb témáról, vagyis saját magamról. Mondhatnám ezt úgy is, hogy rólam szóló felfedezésekkel engem már aligha lehetne meglepni. Mintha némileg atipikusan bár, de azért Holló-módra mégis megközelítően testesíteném meg Nietzsche kétségkívül elmés mondását - ha élne, joggal kérhetné ki magának, hogy szabályos időközökkel vállon veregetem -, amely szerint: 'Vannak emberek, akik ha beszélnek olykor magukról, és művelik eközben ebbeni tevékenységüket akár látszatra bőbeszédűen is, akkor ezt meglehet éppen azért teszik, hogy annál sikeresebben rejtsék el a kukucskáló világ elől valódi lényüket. Még azt se merném mondani, hogy tennék ezt egyfajta zártságból eredően - persze hogy abból is -, de inkább a nekik vaskos adagokban kiosztott félelmeikből származóan.' És persze egyes esetekben gőgből meg az azzal járó lenézésből is: márminthogy ezeknek beszéljek itten, akiknek semmi közük sem lehet hozzám, de ha mégis lenne, akkor is mi közöm lehetne nekem hozzájuk?

Hitetlenséggel vegyes elképedéssel konstatálom: akkor, 30 éves koromban Évi volt életemben az első, és legalábbis ma azt kell higgyem, egyben az utolsó ember is, aki mindebből nemcsak hogy megérzett valamit, de aki az ehhez feltétlenül szükséges, bár rövidre szabott ideig törődött is ezzel annyira, hogy ne legyen hajlandó belenyugodni, tehát még a cél elérése előtt föladni a játszmát. A legkevésbé sem volt ebben az intenzív időszakban türelme megelégedni kerekre csiszolt mondatokban elétálalt, persze hogy begyakorolt 'vallomásaimmal', hanem igyekezett valahogy, akárhogy azok mögé is eljutni. Szemmel is jól láthatóan fáradságos munka volt, de olykor-olykor, bár rozsdásan recsegve, az ő meg nem szűnő próbálkozásainak engedve kezdtek kitárulni a rácsos kapuk. Hiszen én valóban igyekeztem olyan nyílt lenni, amennyire azt csak újonnan elnyert tudatosságom engedte. Ezenközben viszont ő hihetetlen érzékenységgel - eddig ezt vajon hol tartogathatta? - mindig nyomban ráérzett arra, ha megérkeztünk - oda, ahol mással én még nem jártam. Oda, ahol a köztünk történtek ellenére is ugyancsak szégyelltem magam, meg borzongtam is, mert fáztam a meztelenségtől.

Mindezek és oly sok más alapján jutottam arra a következtetésre, hogy Évi az emberi nem azon feléhez - a kisebbik feléhez - tartozik, amelyben a kíváncsiság, amelyet a másik fél érez azon emberek iránt, akiket nem ismer, felváltódik egy olyan jellegű érdeklődéssel, amelynek a tárgyai pontosan azok az emberek, akiket ismer. Állítólag ismer. Amikor ezt a lötyögő ruhába öltöztetett meghatározást megkíséreltem neki kifejteni, gondolom a szokatlanul kompakt fogalmazás miatt is nyomban félelmetes zűrzavar támadt kettőnk között, olyannyira, hogy én hajlandó lettem volna feladni a további értelmezésnek az elvi lehetőségét is. Az elvont dolgok iránt nem éppen reszkető izgalmat érző kedves azonban alkalomadtán harcos ember lévén, addig rágta, cibálta összefoglalásomat, míg végül is azt frappánsként, meggyőzően igazként lett képes elfogadni. Sőt annyira a magáévá tenni, hogy később, időnként ő maga térjen vissza hozzá.

Rövid együttlétünk alatt én viszont megtanultam valami mást: lehet ugyan, hogy Évi nem mond el valamit, alkalmanként akár sok mindent, amit igenis meg kéne, sőt elmulaszthatatlan kötelessége lenne velem megosztania; mégis a saját, akkurátusan őrzött bizonyosságába vetett tudata meg annak büszke vállalása szerint ő soha senkinek semmilyen ügyben - nem hazudik. Pont. A téma az ő részéről ezzel, gondolhatná az ember, le is lett volna zárva. Már persze csak akkor, ha a világ és annak valamennyi, az ügyben érdekelt képviselője ezzel egyetértett volna. Nem éppen abban az értelemben, ahogyan azt a múltban elvétve hallottam, vagyis hogy a legkegyetlenebb bántásokat az éjszaka sötétjébe burkolva szokták sokféleképpen, csak nem éppen helyettem-kis-virágként nyújtani át. Úgy, hogy közben nemcsak a hang, de a szív is megkeményedik, akaratlanul is kifejezésre kerül a jellem zordonsága. Nem, én nem hiszem, hogy Évi elhallgatásait rosszindulat nélkül ilyesmiknek lehetne minősíteni. Bár végül is ki lehetne annak a megmondhatója: talán nem minden esetben lenne könnyű a két jelenséget egymástól teljes bizonyossággal különböztetni meg? Talán valakinek a szemébe vágni az 'igazságot', csak mindig a neki valamilyen módon kiszolgáltatottal végezni el ezt az aktust? Ilyenkor aztán nem véve magának a fáradságot ahhoz, hogy az egészet udvarias formákba csomagolja? Vagy talán a másik oldal: a feltétlenül elmondandónak az elhallgatása nem is olyan nagyon különbözik egy kerek, magát megfogdosásra is felkínáló hazugságtól? Az is lehet, hogy az igazságot vagy azt, amit az adott esetben és talán csak egy futó pillanatban annak tartó, de azért habozás nélkül, feltétlenül kimondónak az egész élete, úgy ahogy van, nem más, mint maga a színtiszta hazugság? Nem lenne érdektelen ezen alkalomadtán komolyan is elgondolkodni, annál is inkább, mert... Na de erről később talán majd többet.

Íme egy másik, barátném szép emberségének a dokumentálása céljából említendő példa. Nem emlékszem rá, nem is hallom, hogy együttlétünk ideje alatt akárkiről rosszat mondott volna - nekem vagy jelenlétemben, illetve tudomásom szerint másoknak. Olyan tulajdonság, amely - sajnos engem is beleértve - igencsak kivételszámba megy azokon a tájakon. És ha már itt tartunk, hadd mondjam ki: tapasztalataim alapján én úgy vélem, hogy egy autonóm egyénnek a valóban fundamentális, a minden egyes kvalitásában jelen lévő jellemvonásában rejlik az igazi személyisége. Ami ugyan nem zár ki néha fontos másodlagos vonásokat, de azért mégiscsak uralja a terepet. Évike esetében cseppet sem nehéz felismerni ennek az alaptulajdonságnak az eredeti természetét: az eleve adott nyíltságot, a meredeken célba találó egyenességet. Az egyetlenegy, terebélyes-lombkoszorús témára korlátozódó kivétel ellenére is Évi eredendő őszintesége (megnyilvánulásaiban mintegy a fő tendencia), szavainak tettetés, mellébeszélés nélküli igazsághűsége, emócióinak a ragyogása, olykor még féktelen kifejezése is - ezeket voltam képes azonosítani akkor is, de még utólag is a sok közül, amelyekben egyéniségének a legfőbb jellemvonása testet öltött. Direkt, komplikálatlan, majdnem azt mondtam, gyermekded, a játékba magát szívével-lelkével beleélő őszintesége kölcsönzött Évinek lefegyverző egyszerűséget, elbűvölő bájat - és, hát igen, tagadhatatlanul bizonyos fokú helyén-nem-valóságot, nem ritkán abszurditást, ha nem éppen vélt önvédelemből vagy elvhűségéhez való feltétlen ragaszkodásából felmentést akár arra is, hogy kőkeményen lesújtva kíméletlen, még talán gyilkos kegyetlenséget is kövessen el. Ez utóbbi együttlétünk rövid időszaka során is, főleg a szakításhoz közeledve, mind kipointirozottabbá vált. Egyszer, egyetlenegyszer merült csak föl bennem: a 'gyilkos kegyetlenség' lenne adott esetben a fő motívum, vagy a mániákusan programatikus 'igazmondás' érte el benne azt a fokot, vált létének a garanciájává, hogy annak a kifejtésében semmi, de semmi nem gátolhatta soha meg? Ettől a kérdésfeltevéstől, már csak egy ilyen következtetéshez vezető elemzés lehetőségétől is olyannyira rémültem meg, hogy az egész kérdéscsoportot azon nyomban ad acta is helyeztem.

Egészében: egy olyan ember impozáns magabiztosságával evickélt át életének egy igen jelentős, ha nem éppen legjelentősebb szakaszán ez az alapjában bizonytalan, időnként csaknem tökéletesen elveszett nő, akinek a számára a palástolás bármilyen formájában is merőben lehetetlen műveletnek tűnt, de úgy ám, hogy annak a megkerülhetetlensége őt villámgyorsan romhalmazzá változtatta. Mert ha az a valami elhessegethetetlen, mi több, kényszerítő ok miatt elkerülhetetlen lett volna, akkor máris egyenrangúvá avatta magát a kínszenvedéssel. Elképzelhetetlen, hogy ne ilyen hatása lett volna olykor, végletekig kiélezett válságpillanatokban vagy, éppen ellenkezőleg, teljes szélcsend idején az őszinteség számára gerinctörő hiánya, kényszer-száműzése, illetve, tetszik-nem tetszik, az ellentétének állandó jelleggel beköltözése hová máshová, mint magába a házasságába. Amit roppant nagy erőfeszítéssel azért úgy-ahogy, de meg tudom kísérelni elképzelni: látványos gesztusokkal próbálhatta meg Évi maga-megnyugtatására nem-létezővé átvarázsolni, de az imitálás a legjobb esetben is legfeljebb csak ideig-óráig hathatott. Aztán megint, mindig újra kiderült: az egyenességnek, az igazmondásnak itt van a számára megkerülhetetlen határa.

Nem csoda tehát, ha én ezt az előbb kifejtett jelenséget lelkendezve így hívtam magamban: magával ragadó egyértelműség. Olyasmi, aminek az élet, a társadalmi környezet, a bevett konvenciók halmaza nem szokott lelkesen hejehujázva kedvezni. Sőt mindent meg szokott tenni, hogy ezt, ennek a megvalósítását lehetetlenné, de ha ezt nem, akkor összegubancolttá tegye. És amely hol becézően simogatott, hol meg valamilyen fajta áldozatbűvölő, érzéstelenítés nélküli érzéketlenséggel sújtott le rád néha fölöslegesnek tűnő igazmondásával - még akkor is, ha azt csak rossz premisszákból kiindulva, megfontolatlanul vagy hibás alapokból kikövetkeztetve érezte az igazságnak. Mert persze lehetett az az adott esetben az igazságnak egy módfelett szubjektív, önmagával ellentétes, még a szadizmustól sem távol álló változata. Már miért is ne lehetett volna? Hiszen lehet magát a priméren igaztalant is szemrebbenés nélkül, magabiztosan képviselni. És lehet akárcsak pillanatnyi habozás nélkül, csupán a megrögzöttség mániájától hajtva, a tőrt rezzenéstelenül a szív közepébe döfni. Aztán meg a katasztrofális hatást látva sem lenni képesnek az ítélethirdetést utólag felülvizsgálni. Nemhogy kinyilvánítani: 'ezt azért talán mégsem kellett volna mondani'.

Bármilyen előjellel érkezett is, ismeretségünk idején kétségkívül ez volt Évinek, az embernek a leglényege. Ennek a mindjárt a kezdetekben engem elsősorban mint rabul ejtőn elbájoló képet, akkor még csakis és kizárólag ilyen mivoltában ismerve azt fel, szerettem meg olyan elvarázsoltan, olyannyira egész lényemmel belehabarodva, hogy akkortájt kétely még nem élt bennem. És ha akkor történetesen ráéreztem volna a fentebb említett, később napfényre került jelekből felfedezni vélt hajlamra, a könyörtelen kegyetlenség egy sajátos fajtájára, azt az engem birtokába vett elragadtatás jócskán ellensúlyozta volna. Nem, én nem követtem el akkor, akkori tudásanyagomnak a birtokában, semmiféle hibát - már csak ezért sem volt, lett volna módom a meghátrálásra. Mert függetlenül attól, hogy a dolgok hová fejlődtek, nem lehet nagy tétekben játszva nyerni anélkül, hogy ne kockáztatnánk. Sokat bizony, vagy ha eljön a nagy, a vissza soha nem térő alkalom, akkor mindent. Semmit tartalékban nem tartva, habozás nélkül mindent, de mindent egy lapra téve fel.

Annál is inkább, mert hiszen Évi a családi széthúzás, sőt széthullás ellenére is remek csomaggal érkezett az életbe. De aztán jött az ordas tél azzal a mindennél ocsmányabb, végzetes januárral; majd szükségszerűen követte azt az adaptálódási kísérlet - persze hogy Évi esetében már akkor, a kezdetekben is feltétlen, nyílegyenes kísérlet - a valahogy talán időnként részben megsejtett, de teljesen soha fel nem ismert, felismerni az okozott fájdalmak miatt nem is lehetséges, így tehát a Vali által beletáplált, egy gyerek számára felismerhetetlenül tömény, ocsmány hazugságokhoz. Nem bizony, nem is csak egyhez. És aztán szükségszerűen követte ezt az ellehetetlenülés, a bárki lett légyen az, de másra, semmiképpen sem őrá szabott életforma és ennek az egyéniségét könyörtelen logikával megroppantó, számtalan következménye. Mégis, rá emlékezve a múltból, rá gondolva a jelenben nekem most már mindörökre az a homogén, egyetlen gránittömbből kifaragott ember van a szemem előtt, aki Évi volt akkor, egykoron. Az évek-évtizedek során, illetve után még ha nem akarnám, akkor is: minél többet töprengek rajta, annál inkább állok Himalája-méretű ellentmondásaival együtt mint egy természeti jelenség előtt, lenyűgözötten, az elképedéstől a földig esett állal. Hogy hogyan volt Évi egyáltalán lehetséges, azt én, alighanem az őrá legérzékenyebbé tett szeizmográfokkal felszerelt, éppen ezért őt értő szakértője, a fontos és kevésbé fontos részletek megfigyelője, búvára, tudója, képtelen vagyok megmondani - a feladatot ilyen sokszorosan összetett értelemben eleve reménytelennek ítélve és nem is kissé elbátortalanodva kísérletet sem mernék rá tenni.

Ahogy mondtam: ha férfi lett volna, Évi alighanem a barátom lehetett volna. Persze csakis akkor, ha ő is elfogadott volna. Mármint engem, akit ő ugyan emberileg fölöttébb sokra, saját magammal szemben viszont túlságosan, sőt önkínzón szigorúnak, ezért is az ő mércéjéhez mérten szükségtelenül bonyolultnak tartott. Nem, ő engem nem egyszerűen sokra tartott, hiszen ez közel sem lett volna elég mindahhoz, ami később bekövetkezett. Közvetett és nem egy közvetlen jelből következtethettem rá, hogy Évi, legalábbis ott a csúcson, szenvedélyes meg, ha szabad ezt mondanom, feltétlen bizalmat, az önmagához visszavezető út megnyitásáért hálával is vegyes elismerést, sőt talán még ennél is többet érzett a maga részéről mellesleg pedzett, de szintén nem teljesen megértett személyem, lényem és a mindezt vélhetően, ha nem is következetesen, de azért egészében tükröző magatartásom iránt. Mégpedig úgy, hogy nem is ritkán volt az a benyomásom: perlekedik, kemény harcba keveredik magával amiatt, hogy végül is hová helyezzen el engem lelkében, a titkos, kimondatlan, de mégiscsak létező hierarchiában: magánál, de még talán Zoltánnál is magasabb polcra? Legalábbis például felfoghatatlanul fejlettnek érzett érzékenységem tekintetében? Hogy azután később, már a szakításhoz közeledve minden a maga ellenkezőjére forduljon át: hová, mennyire vagy talán még annál is mélyebbre devalváljon engem? Éppen ezért az az érzésem, hogy ezt a belső vitát jó sokáig nem is volt képes a maga számára megnyugtató módon lezárni, ezért aztán egyszer csak, égető aktualitása az ügynek többé már nem lévén, egyszerűen abbahagyta, elejtette, amennyire csak képes volt rá, megkerülte - és a maga nyugtalanító módján mindeneken túl végül talán ez is hozzájárulhatott ahhoz, hogy életben tartott engem magában, amelynek következtében úgy valahogy, mint a Kaaba szent köve, bizonytalanul lebegtem benne Ég és Föld között. Tette pedig mindezt annak ellenére, hogy gondolom elsősorban a tőlem hallottak alapján úgy vélte: volt bennem vagy talán még most is fellelhető lenne valami maradék hajlandóság a könnyelműségre - persze hogy benne is, de ez más kérdés lévén, maradjon csak kettőnk közt, mármint az olvasó meg én közöttem -, illetve ahogy ezt én, igazmondó Évi igazmondó Tamása, magam mondottam neki ismételten múltammal kapcsolatban - némi, sőt a néminél jóval nagyobb fokú linkségre.

Vissza ezek után az utó-ismerkedéshez. Persze akkor, ott csak ideig-óráig lehetett, már ha egyáltalán lehetett, elfelejteni: mindennek hamarosan végleg vége lesz, az ügy érdemét tekintve már vége is van, mindez a múlt lajstromában még ki nem pipált tételek közé tartozik. Mint ahogy nehéz volt arra nem gondolni, hogy Évi éppen most ecsetelt szép emberségére az elmúlt évtized máris milyen mértékű lerakódást produkált, nem is szólva a korróziós hatásról, amelynek következtében az alaptulajdonságok egyike-másika mintha kezdett volna valamelyest megfakulni. Hiszen ha valakinek, az én szerelmemnek aztán rengeteg mindent kellett túlélnie, és mi ejtettünk már néhány szót a túlélésnek, a kizárólag az életben maradásra koncentrálásnak az emberfaló csapdáiról is. Ha erre gondoltam, külön rettegnem kellett érte: mi lesz, mi történik majd vele - jaj, közel sem, a legkevésbé sem csupán a végre kiteljesedett nővel, az én szegény, párjára oly hosszú várakozás után mégiscsak rátalált szeretőmmel, aki megélte önmaga nem is sejtett virágba borulásának a kábító sokszínűségét, hiszen annak a sorsa már előre meghatározott -, hanem, ha és amennyiben a kettő ilyen mechanikusan egyáltalán elválasztható lenne, mi történik majd az általam oly sokra tartott emberrel akkor, ha valakit, történetesen engem szeretve, akarva, becsülve kell majd mégis elhagynia? Oly sok minden más mellett ezt aztán nem lehet lesz majd megúszni komoly törések meg az azokkal járó súlyos sérülések nélkül. És ha a kudarcot, legmaga nem-vállalásának a kudarcát nem izzadja majd igazgyöngyként ki magából, hanem megpróbál a bukás elől olcsó és ugyancsak olcsón felhasználható trükkökkel bújni el meg időt húzni, időt nyerni - márpedig előbb-utóbb csak erre kell majd fanyalodnia -, engem is, hogy úgy mondjam, túlélni, akkor a hosszú távon még sokkal jobban reszketek érte.

Szó se róla, megkapom persze én is a magamét, magában a visszavonhatatlan negációban, és ez lévén amúgy is a világosan felismert sorsom, többé már nem bújhatok el sehová; de végül is mentségem, hogy nem én akartam, hogy én kétségbeesetten nem akartam elmenni tőle, minden árvaságra kárhoztatott porcikámmal vele akartam maradni, de olyannyira, hogy ha meg akart tőlem szabadulni, neki kellett engem magáról leoperálnia. Na meg ha ez nem is tekinthető mentségnek, de kiosztott szerepem az életben, hogy én vagyok abban a férfi. Belenőttem ebbe a szerepbe, mint a rozmaring a jó földbe. Csüngtem tehát az őszi mindennapok monotonná züllő részletein, és kiteljesült voltam vagy szerencsétlen, aszerint, hogy aznap melyik Évi-változat jutott osztályrészemül. Történt pedig mindez úgy, hogy - másrészt - világosan láttam: a témánkat képező részletek lényegtelenekké váltak, abban a tempóban, melyben a vég előbb csak elvileg, majd aztán már percről percre rohamosabban közeledett. De hát akkor mégis, mi maradt még hátra?

Hogy mi? Mások helyett most saját magamnak az orromnál fogva vezetése, már amiatt, hogy némi kis igazság azért mégis akad a jól ismert önvigasztaló mondásban, miszerint: nem az a legény, aki adja, hanem aki állja. Erről már volt szó, de most máshonnan érkezünk ide. (Köszönöm alássan. Silány vigasz, de talán ez is valami. Már csak azért is, mert a szegény ember vízzel főz, nemde? Egész lelkemmel érzem úgy: immár legfőbb ideje, hogy kertelés nélkül ki is mondjam: akárcsak még egy ilyen, közhelyszerűen lapos közmondás, mint a két utóbbi, és nevemet máris az ilyesmikkel ura és parancsolója, a Búsképű Lovag egyre fokozódó csüggedése, elerőtlenedése, máskor meg éppen emberölési hajlamainak a feléledése ellenére százszámra dobálózó Sancho Panzára változtathatom. És ha már ezt tenném, akkor tenném azt mondjuk egy olyanféle ős-változatában, amelyben Sancho végtelen türelemmel, súlyát egyik lábáról a másikra helyezve ácsorog a tenger fenekén, merthogy ott horgászik; teszi ezt pedig mi másra, ha nem éppen vargánya gombára?)

Ha tetszik, minthogy engem ebrudaltak ki, vagy hogy Évike formás lábszárait megkíméljük, nekem kötöttek útilaput a talpam alá, én voltam, én vagyok itt az áldozat. Évike duhajkodó, a hámból kirúgási attrakciójának az áldozata. Maga a vesztes. Ez azonban, meggyőződésem szerint, a legkevésbé sem igaz. Méghozzá ezt, most jövök csak rá, közel sem mindig és ugyancsak homályosan még a történések idején, azok sodrában is sejtettem, mára azonban már biztosan tudom. Nem nekem, hanem neki, Évinek kell együtt élnie azzal a tudattal, hogy ő döntötte el, méghozzá ellenünkre, a sorsunkat. Na meg ezen belül vagy kívül, de a saját sorsát. Márpedig ennek a feldolgozásához nemcsak engem kellett a felismerhetetlenségig átírnia, sőt átgyúrnia lelkében-agyában, a körülményektől függően többször, ismételten is, hogy közben menthetetlenül nehezen gyógyuló, mély sebeket kellett ütnie magamagán is. Emiatt pedig előbb-utóbb amúgy istenigazából meg kellett tanulnia sajnálnia, szívet szaggatóan szánnia önmagát, időnként teljesen becsavarodnia az őt érő bántások halmazába - és történjen bármi, ezekért és szinte minden másért másokat okolni. Ami, ha tegyük fel néha igaz is lenne, mint ahogy nyilvánvalóan nem az, akkor sem vezetne sehová. Viszont az is igaz, hogy a túlélőnek, a túlélő-jelöltnek meg kell tanulnia önmagát az akár terhelő körülményekre való bármilyen tekintet nélkül állandó jelleggel felmentenie. Hiszen engem Zoltánnak, a házasságnak, meg, igenám, magának a pártnak, az 'ügynek' az oltárán is lassanként már meghitté vált ceremóniák kíséretében föláldozni többé nem okozna neki, szertartásokat önfeledt, gyermeki örömmel kedvelő lelkének legyűrhetetlen problémát, hiszen ebben egyre inkább lesz meg a fáklyaláng-precedens meg a hozzá való rutin is. (Holló-feláldozás azonnali, helyszíni feloldozás kíséretében a hónap minden első csütörtökén, délután 4-től 6-ig. Esős idő esetén egy nappal később.) Mindezzel azonban még a legkevésbé sem védi meg az őt kitartóan fenyegető világ ellenében a sebezhetően rossz, sőt alkalomadtán védhetetlen állásokat elfoglaló saját magát. Nosza hát, keressünk és ha sokáig jó helyen keresünk, találjunk is bűnbakokat - Tamást persze mindig beleértve -, hogy aztán majd az ő segítségükkel levethessük saját vállainkról a nehéz terhet. Hát még ha a bűnbakokat valódi bűnök is terhelik! És vajon miért is ne tennénk az esetek nagy többségében pontosan ezt?

Így tehát aligha vitatható: a számtalan bűnös közt egyetlenegy valódi áldozat van - mégpedig az első hetek hangulatának az emlékével végtelenül elnehezített módon felismerve ugyanaz a nő, akit én olyan mérhetetlenül, oly szívszaggatóan sajnáltam, akinek minden erőmmel, sőt azt is meghaladó módon szerettem volna segíteni abban, hogy rém-emlékeitől végleg megszabadulhasson, és aki miatt soha, semmilyen körülmények közt sem akartam megengedni, mindennek tiltón, ha kell, a saját testemmel állva az útjába, hogy a jövőben neki bármiféle fájdalmat okozzon! Ez a nő telik majd meg elkerülhetetlenül még ellenem, a kihasznált-kifacsart ellen is, de elsősorban mégis a férje, meg, ó, igen, az anyja iránt egyre inkább fulladásig azzal, amit a francia ressentimentnak nevez - a parázsló, a lángra lobbanni készülő, jóllehet öntudatlan vagy csak igen kis részben tudatos bosszúvággyal, az elnyomottnak, a tévútra vezetettnek, a gátlástalanul kihasználtnak az indulatával, időnként feltépett sebei okozta, de azért csak irányítható fájdalmával, amely mint egy lassan ható, de annál koncentráltabb méreg emészti föl lelkét, hogy abból egy ellentmondásoktól hemzsegő, más körülmények közt elfogadhatatlanul hamis világképet hozzon létre. És ebbe helyezze bele magát. Ha valaki útmutatást kívánna adni ahhoz, hogyan kell egy emberi léleknek betegesen elferdülnie, ennél szolgálatkészebb táptalajt meg kézhezállóbb módszert sehol sem találhatna nemtelen céljához.

Ez, úgy, ahogy van, sajnos dermesztően logikus. Így tehát ez ügyben, Évike-ügyekben végső fokon nem én lettem volna az áldozat. Csak ahogy ezt a 'dermesztően logikus' tételt mégis tovább boncolgatva fejtegetem, érzem mindegyre csalhatatlanabbul - ez ugyan így, az ellentmondásokra is előre felkészült, igencsak ravaszdi módra fogalmazva lehetne éppenséggel igaz is, a leglényegét illetően azonban csak nem mondok én már megint igazat. Nyilván ezért sem lehetett belőlem gyermekded, így-görbüljek-meg igazmondó Szent Tamás, annál inkább viszont annak a Hitetlennek a lelki leszármazottja. És emiatt teszem kényszeresen gyakran legfontosabb mondanivalóimat, a kialakult gyakorlatból mára már szinte automatikusan, a finomabb részletekben is érdekelt olvasóra gondolva igencsak figyelmesen és remélem, a kiérdemelt módon, még az se kizárt, hogy ínyencként is értékelten - zárójelek közé! Mint azt a meglehet diszkréten, de minden kétséget kizáróan mégiscsak ó-lábú leányzó teszi a maga utánozhatatlan módján, éppenhogy csak akaratlanul, pártfogói szerint nem hozzáférhetőségét megkönnyítendően a számukra legfőbb értéket reprezentáló szervéhez. Persze egyáltalán nem kizárt, hogy azokról a művekről veszem magamnak a példát, amelyekben egyszer csak puccs-szerűen a lábjegyzetek veszik át a hatalmat. A zárójelnek a lábjegyzettel szemben viszont számtalan előnye van, mindjárt például az, hogy a szemnek nem kell innen oda ugrálnia. Egyszer egy vegyész barátom legújabb művének a közlése után kimerülten közölte; legközelebb válogatott lábjegyzeteit fogja a világ elé tárni egy meggyőződése szerint fölöttébb tanulságos kötetben. Próbálna csak bármi ilyet is tenni zárójelbe helyezett szövegtágításaival, helyesbítéseivel meg kontrasztos szövegmagyarázataival!

Nemcsak alapállásom, de a magam fölött kimondott, immár megfellebbezhetetlen ítéletem szerint is az én életem a kudarcok hosszú, közel sem lazán összefüggő sorozata volt; hiszen én, nézzetek csak ide, a kudarc-ember daliásra nőtt, gondosan ápolt díszpéldánya vagyok, büszkére pedert bajusszal meg betyárosan félrecsapott pörgekalappal - a magam módjára írva át nagyapámat, anyám apját, aki két méter magasan volt igazi dalia, miben másban, mint Bocskai-ruhában pompázó zsidó, a lelke gyökeréig Kossuth-párti, szabad idejében megszállottan nőfaló, közben mégis tök ártatlan, ha tetszik, hiszen nem ő, hanem a nők voltak a falók - de miután a felesége meghalt, pontosan az ő halálának az első évfordulóján lőtte főbe magát. Igen, ebben, az ő vesztében meg az enyémben, miért is ne vélnék sok hasonlóságot fedezni fel, a kudarc-emberségben, még akkor is, ha persze pont ennek az igazságnak a nyílt kimondása (ahogyan azt fentebb már megbeszéltük) hatalmasan orrba vág. Igaz: ha szinte megigézetten vagy akárcsak amúgy ál-perfekcionistán, a könyvet sebesvágtában átlapozva csupán a sztorinak a legvégét nézzük, csakis a befejezésre szorítkozunk, akkor kivétel nélkül minden a világon a folyamat hátsó kijáratánál - ott, az exitnél, ugyebár - a tökéletesre sikeredett balsiker, a mesteri tökélyű bukás. Az elfuserált Halál. Az oda, a többé már nem visszavonható véghez vezető úton lehetnek olykor mozzanatok, rezdülések - ha idülten szerencsés vagy, vagy ha magadat sikeresen áltatod -, boldog vagy akár csak csendesen kielégült, esetleg sírva vigadó korszakok. Ilyen lett volna, csak éppen grandiózusra felnagyított méretekben, az a pár futó hónapba zsúfolt élet-idő Évivel - Évit vajon mi másban, mint alkatomhoz híven persze hogy mélyen átérzett szuperlatívuszokban kifejezetten, azokba csomagoltan szeretve? Majd ezt követően jöhetett még idejében az, amit Thomas Mann fogalmazott meg oly utolérhetetlenül tömören és precízen, mondhatnám programadóan (meg frappánsan, mert ugyan ki vagy mi tiltaná, tilthatná meg nekem, hogy ne vonatkoztassam azt én nyílegyenesen magamra): Die Niederlage des Gefühles vor dem Leben - Az érzelem veresége az élettel szemben. Vagy talán inkább: Az érzelem élettől elszenvedett veresége.

Produktumaim? (Hát ez meg milyen kérdés akarna lenni?) Azok, már amennyiben említésre méltó ilyesmik egyáltalán léteznének, a hosszú út minden fázisában lehettek volna sokkal jobbak, önbizalomtól izmosabbak, számosabbak - de hát ez nagyrészt már egy másik kérdéscsoporthoz vezet, ahhoz, hogy mit hagysz hátra, és ezért is: hogyan emlékeznek majd rád? Én, köszönöm szépen, sőt hálásan, de azért igenis kikérem magamnak, ha tehetném, a lehető legkategorikusabban tiltanám meg, hogy rám pár napnál tovább emlékezzenek; én nem szeretnék semmit, az égvilágon semmit sem hagyni magam után. És bár ez végső fokon érdektelen, ennek ellenére végül mégis ezért kötöttem ki végrendeletemben: ne temessenek, elégetett maradványaimat, poraimat szórják szét, de azt is pusztán csak azért, hogy senkinek még csak eszébe se juthasson síromhoz kijárkálni. Mindegy teljesen, hogy miért gyakorolná ezt, milyenfajta töltéssel. Mondjuk, hogy ezzel jót teszek, mert nem kötelezem őket - kiket? - egy olyan időtöltésre, amelyből úgyis csak fárasztó meg üresjáratú ismétlés, a saját halálukkal való lassú ismerkedés, ha nem éppen barátkozás lenne. Mert végül is mi más hiányozhatna még a fennkölt gyászolási hadművelethez, mint hogy a mind elfoglaltabbá váló sírlátogató elkezdjen ki-kimaradni, többé már nem tartani magát a menetrendhez, és emiatt a valamilyen szinten már nem is biztos, hogy a valaha is létezett Tamás miatt lelkifurdalása legyen.

Hiszen én, ez a ma még számos jel szerint létező Tamás, most itt a saját mesémnek a formálója meg egyben ebbéli cselekedeteimnek a krónikása, mindössze egy meglehet hosszúnak tűnő, de végül is fölöttébb rövid ideig jártam arra- meg errefelé, néztem be ide meg oda, találkoztam egy-két élőlénnyel (legalábbis akkor, ha egyes pillanatoknak a varázsosnak érzett hatása alatt néhányan az automata-lények közt kísértetiesen úgy néztek ki) - és nemigen emlékszem másra, mint velük kapcsolatosan túltengő és ezért alaposan megbolyduló fantáziámnak a szabálytalan, ha nem éppen enyhén tachycardiás lüktetésére. Csűrhetem-csavarhatom ezt én addig, amíg csak tetszik, mégis egyre világosabbnak tűnik: a legkevésbé sem maga a mindenkori, az éppen adott kapcsolat volt vonzása mellett a valóban leláncoló, hanem sokkal inkább ha az bennem indukált valamit, ürügyévé, akár messzemenően félreértett ürügyévé vált valaminek, olyasminek, ami azután egyszer talán még önálló életre is kelt - már ha éppen ezt tette. És ha bennük, azokban a mindenkori másikakban, akiken mellesleg remélem nem ártalmasan élősködtem, hanem egy ideig amolyan szimbiotikus együttlétben leledzettem; ha bennük még ennyi sem maradt, vajon mit változtatna az bármin is? 'Vagyok, aki vagyok' - velük, nélkülük, tömegben, egyedül - nem számít. És ha megszűnök, akkor többé már nem vagyok. Hogy mi lenne, ha hinnék a lélekvándorlásban? Mi más lehetne, mint a tökéletes érdektelenség? Hiszen ha hinnék benne, akkor sem válhatnék többé azzá, aki vagyok. Még kevésbé ugyanaz, csak éppen jobb, mert javított kiadásban. Senki más, csakis egy Jágó, egy természeti jelenség, maga a megszemélyesedett pusztító vihar ott a gonoszság Kilimandzsáróján mondhatta, kizárólagos joggal, a föltaláló szabadalmával büszkélkedve: Vagyok, aki nem vagyok! Csakis a Rossznak ez a remekbe szabott változata juthat el ehhez a lélegzetelállítóan kihívó, dermesztően precíz önmeghatározáshoz. Hogy azután a végén, úgy, amint azt törvényszerűen tette, az utolsó elkövetett szörnyűsége után meg se szólaljon, hiszen több mondanivalója már senki számára nem lehetett, nagyon is beleértve ebbe persze az előre kijelölt pályát végigjárt saját magát is. Hogy ugyan látszólag még élve, de mégis szabad akaratából szűnjön meg létezni.

Valahogy így tehát. Érzem, egyre kevésbé homályosan érzem: nagyjából-egészében valami ilyesmi lesz az eredménye a végső összegezésnek is. Úgy tűnik azonban, hogy erre még várhatok. Vagy helyesebben: még várnom kell. Ez viszont különösebben már nem aggaszt, hiszen ami marad, az aligha több, mint részletkérdés, időhúzás.

Minderről - mármint az én vele kapcsolatosan számtalan irányban beindult, engem teljesen lekötő, elringató meg összerázó töprengéseimről - iróniamentes Évike persze mit sem sejtett, még kevésbé tudott (hogyan is tudhatott volna?). Amit viszont mégiscsak tudott, vagyis az, amit akkor mi önfeledten 'játszottunk', az érthető módon elszínezte az egymásra-ismerés rövid folyamatát. Olyannyira, hogy azt hiszem, nehezebbé tehette Évi számára a szakítást, annak a mikéntjét. Nem véletlen, hogy én, a múlt század kultúráján és annak a még bennem meg körülöttem terjengő levegőjében felnőtt, de azért mégis javíthatatlan, a korszakkal mind kiélezettebb konfliktusba került, megrögzött romantikus kínomban kezdtem meg-megtántorodni titokban még mindig szilárdnak hitt alapállásomban is. Meg komolyan, cseppet sem játékosságból töprengeni azon, hogy hogyan lehetne a romantikáról mint egy elfajzásos ártalomról, mondjuk mint a túlzásba vitt dohányzásról cseppet sem kevésbé vészterhes ártalmai miatt leszokni, ha lehet, arra rá se szokni?

Hiszen én, amíg orvosi paranccsal és kötelező érvénnyel el nem tiltottak tőle, önfeledten és, most tudom csak igazán felmérni, mennyire boldogan füstöltem tele egész életemet meg bekövetkezendő halálomat, annak minden pillanatát, valamennyi zegét-zugát. És bár immár jó néhány éve annak, hogy ezt a remekül begyakoroltat többé nem gyakorolhatom, még most is eszelősen, lelket szakajtóan hiányzik a cigaretta, az újságpapírba csavart orosz mahorkától a egyiptomi tökéletességekig terjedő változatainak minden formájában, a vele való foglalatosság, orális fixációmnak, manualitás iránti igényemnek meg a nikotin doppingoló hatásának a kiélése, na és - talán az ideális befejezésül? - legalább egyetlenegy, de akkor aztán minimumként száz tüdőre szabott, gigantikus slukknak a mélyre, egészen a talpamig, sőt azon is át leszívása, igen, oda bele, a Földnek a mélyébe. Valahova oda, ahova Petőfi Őrültje akart minden további háborgatás nélkül befúrni. Igaz, még akkor is, ott is, örökre hiányozni fog. Főleg a poszt-állapotokban: evés után, ivás után, és persze, de még mennyire, szeretkezés után. (Még az is előfordult, hogy helyette.) Olyannyira, hogy még manapság is, ha egy vendégünk az erkélyre kísérel meg kiosonni, hogy - gondolja ő - a nem-dohányzónak minősített házban a háziak zavarása nélkül végre rágyújthasson és mulasztását behozandó dupla sebességgel pöfékelhessen, én nem győzöm rábeszélni, hogy szíveskedjék a szertartást itt benn celebrálni, meg hogy én lehessek abban a kis ministráns, aki tüzet ad neki, hogy az első slukkból a füstöt jótéteményként meg kíméletből fújja ide bele, a képemnek a legközepébe. Ilyenkor, a pót-dohányzás közben meg elanyátlanodva, nekikeseredetten töprengek azon a nyomorult életformán - állítólag az enyémen -, amelyben az ember, ha így félseggel mégis átadja magát bűnös és mint ilyen persze hogy észveszejtően gyönyörű, mámor-ittas szenvedélyének, azt manapság már mivel mással, mint helyettes állításával teszi! Ugye tetszik még emlékezni a Ferdinánd-híd alatt álló és megirigyelt posztjáról a nők szoknyája alá meredő, nyakát kitekert rendőrre, aki egy élet mélyen átérzett keserűségével mormolta panaszosan: 'De hát végül is mit ér a mézesüveget kívülről nyalogatni?'

Romantika-ügyben viszont a kulcs nyilván valahol a lényünk leglényegével magunkkal hozott és hajlamunknak megfelelően aprólékosan kidolgozott vagy csak úgy magától kibomlott boldogság-felfogásunkban kell legyen - mondtam magamnak akkor és majd egy fél éven át, írva erről a jól megérdemelt köz-érdektelenséget nyomban kiváltó áltudományos álértekezést is. A romantikus hajlamú embert ebben így kíséreltem meghatározni: 'Ő az a fickó, aki ha bakteriológus lenne, a streptococcus pyogenest úgy írná le, mint ami akkora, mint egy átlagos nagyságú bernáthegyi kutya, megközelítően olyasféleképpen intelligens, mint Szókratész, és mellesleg olyan elbűvölően szép, mint a Beauvais-katedrális. Na és természetesen hasonlóképpen tiszteletre méltó, mint egy egykori, hírnevét meg azt meghozó tanításait megörökítendő a nevét a mai épületre átruházó egykori tanszékvezető professzor a Harvardon.' Igaz, azért ha már a definícióknál tartunk, talán nem lenne érdektelen újra és ezúttal közelebbről határozni meg a mesénkben imitt-amott fel-feltűnő metafizikust magát is. Igen, azt, aki abban a minutában, amikor meghallja a világ legegyszerűbb matematikai kijelentését, vagyis hogy kétszer kettő négy, nyomban és érvekkel, de erőszakkal fenyegetőzéssel sem lebeszélhető módon logikus magyarázatot követel arra, hogy mit kell értsünk a 'kétszer' szó alatt, mit a 'kettő' alatt, és végül mi lenne ott a végén az a lekonyuló 'négy'? Ha nem is teljesen, de megközelítően ilyen jellegű kérdések feltevése miatt a metafizikusok közül a legjobbakat aztán olyan respektusban is tartják, amint az a széleskörűen művelt embereknek osztályrészükként kijár.

Vissza tehát gyorsan a romantikus boldogság-felfogáshoz. Maga az a széles körben elterjedt téveszme, amely szerint a boldogság az egyén számára nemcsak fájóan nélkülözhetetlen, mert üdvös, sőt ilyenként feltétlenül létre is hozandó, fenn is tartandó, ki is teljesítendő állapot, mindössze legfeljebb pár száz éves, tehát viszonylag modern 'kényszerképzet'. (Igaz, vita sem férhet a bevetésre kész ellenvetéshez: persze hogy már Platón is beszélt boldogságról; ő azonban azon még természetesen a polis, az egész városállam kollektív üdvözülését értette. Aquinói Szent Tamás pedig magától értetődően az Örök Boldogságról tanított, amelyhez természetesen a hit az egyedül üdvözítő út.) Maradjunk egyelőre a béke kedvéért abban, hogy szigorúan csakis ilyen értelemben bennem bizony nincsen vallásos érzés, még kevésbé tanításba vetett hit. Mégis meg kell értenem és majd gyermekeimmel, barátaimmal, szeretteimmel is meg kell valahogy értetnem (lám végre, oly sok kitérés, kibújás után egy nemesen életszagú fajtajavító feladat az emberiség, az abból kiválasztott egyedek jobbá tétele érdekében, tessék csak bátran tapsolni!). Azt nem lehet tudni, hogy miért, az ellenkezőjét viszont teljes bizonyossággal állíthatjuk: a legkevésbé sem azért raktak bennünket ide, minden lehetséges helyek között pont erre a vigasztalan, csáléra álló Földre, hogy mi itt végetérhetetlen és ezért elviselhetetlenül unalmassá váló, szerelemittas boldogságban hempergőzzünk, mint pocsolyáikban a disznók!

Egy televíziós interjúban valami ilyesmit pedzett egyszer távolról és persze homályosan egy rokonszenves ír-amerikai, és ezzel engem mélyen elgondolkodtatott. Napokra, ha nem éppen hetekre. Márpedig az írek, lévén valóban, sőt misztikusan katolikusok, meg a magyarok, lévén - bármit jelentsen is ez - valóban valódi vagy inkább óriási többségükben asszimilálódott ős-nem-magyarok, igen sokban hasonlítanak egymáshoz. Ó, a legkevésbé sem csakis az ivás meg a bunyó meg a danászás preferálásában meg a kimeríthetetlennek tűnő, úgy hajnaltájt a csúcsára érő, magát mindig újrateremtő disznólkodási hajlamban. De abban is, amit az íreket aztán jól ismerő angolok egyik mondása jellemez, méghozzá imígyen: 'Az írek nem mindig tudják, mi is lenne az, amit éppen akarnak, annál inkább tudják viszont azt, hogy ábrándos vágyakozásuk magától értetődően szenvedélyes.' Ezen felül viszont tudják vagy legalábbis érzik azt is, hogy végső fokon, mindent leegyszerűsítve, mindössze csak két olyan hangulat vagy inkább alapérzés létezik, amelyre egy egész életen át támaszként lehet számítani (és itt lettem én jó ír-magyar módra szalonpszichológus). Ezek pedig: a szorongás meg a depresszió. Peggy Noonan, Reagan elnök persze hogy ír származású beszédírója szerint a kulcs ugyebár (Figyelem! Budapest! Figyelem!): ha kellene, és ha módodban is állna választani, válaszd a szorongást a depresszió helyett - a riadtságot a levertség, a blues helyett, az idegességet az álmos-bágyadtság helyett. Hiszen ezek mégiscsak az éberséggel, egyáltalán valamilyen fajta aktivitási hajlammal összefüggő, ezért nyilván vagy inkább remélhetően a bizalomteljesebb választások. Magunkra is, társunkra is - de még mennyire! -, gyermekeinkre is csakis fölösleges, sőt elkerülhetetlenül káros nyomást gyakorolnánk, ha beléjük akarnánk szuggerálni a szakadatlan boldogságra törekvésnek a nemesítő, ámde bárgyúvá gyúró kényszerét. (Tessék csak megint, nem többre, de legalább egy futó pillanatra elképzelni egy olyan világot, amelyben kivétel nélkül mindenki nemcsak vágyaiban túlcsordulóan kielégített, de bambán vigyorogva - szakadatlanul boldog? Már magától a szörnyű látványtól is rettegve nem Hyeronimus Bosch lélekölő iszonyat-képei tárulnak lelki szemeink elé? A legkifacsartabb, a leginkább természetellenes testpozíciókban a pokolba hulló elátkozottak végtelen sorának az aláhanyatlása?)

Vajon nem lenne sokkal, de sokkal jobb már zsenge-fiatalon, éretlen-zölden megértetni: mi ha talán nem is kizárólag, de főleg azért kerültünk ide, hogy hasonívásúakkal körülvéve teljesítsük hivatásunkat, tehát hogy depressziós csodabogarak legyünk. Mert hiszen - nemde könnyen lehet - aki nem ilyen módon, hanem valahogy másképp, a mi mintánktól eltérő módon elfajzott, azt alighanem valahová máshová küldték. Már úgy értem, hogy akkor, amikor a nagy és egyesek szerint alaposan végiggondolt elosztási tervet készítették. Igaz, ezzel persze én egyáltalán nem értek egyet. Hiszen aki Friedrich Hayeket akár csak futólag is olvasta, az, tegyük fel némi töprengés után, de teljes biztonsággal juthat erre a következtetésre: az Égben nem hogy nem lehet meghonosítani, de még csak beszélni sem illik tervgazdálkodásról, mert az az ottani mércék szerint pornográfiaként hangzik! Hiszen végtére az Úr türelmének is megvan a határa - még valahol a csakis az ütődött ügyek közül is a legütődöttebbeket ápoló egyetemen, Berkeleyn meg az egykori hírnevéből élő, mára már elfajult New York Timeson innen -, amint azt egyesek szerint közel sem eléggé gyakran, de legalábbis időnként - igaz, nem szükségszerűen villámaival sújtva, csak neheztelését szemöldöke összeborzolásával éreztetve az Úr bebizonyította. És a múlt akár csak felületes ismeretében éppenséggel senkinek sem javasolnám, hogy azt a határt megkísérelje túllépni. Olyannyira nem, hogy tudniok kell: az Égben nincsen 'harmadik út' meg 'svéd modell'! Éppen ezért, mindezek miatt kell legyen a megviselt svédek számára preferenciákat, meg mértékkel bár, de az elvonókúra veszélyeit valamelyest korlátozandó szeszes italokat nyújtó külön védhelye annak a köztes, átmeneti helynek. Ahol Karinthy teremtményének, Jörgende Pöfte népének szakadatlanul a purgatóriumi társadalmi rend igazságosabbá tétele érdekében kell tevékenykednie. El egészen a tökéletességig, csaknem úgy, mintha még mindig életben lennének. És szavamra mondom, Sziszifuszt játszanának, minden létező hely közül éppen a fagyosszentek városában, magában Göteborgban. Vagyis valahogy úgy, mint teszik azt most is kényszeresen itt, a Földön.

Ha így vélekedünk, és egyszer csak elképedt riadalmunkra arra ébredünk, hogy mégis, érthetetlenül és megmagyarázhatatlanul bár, de kicsattanóan vagy szemérmes-begombolkozottan, amúgy szordínósan boldogok vagyunk, ellágyultan, átérzetten, el-elcsukló hanggal, révedező tekintettel, akkor azt hisszük majd, hogy a boldogság egyfajta tikk csupán, amolyan arcrángatózás vagy mi, neurózisunknak egy sajátos módon adekvát megnyilvánulási formája; ezért aztán talán megalapozottan bízhatunk benne meg abban, hogy ez az állapot ha nem is állandóvá, de többé-kevésbé gyakorivá válhat. Friss, üdítő, váratlanul beiktatott szünetekkel még a megszokott embrióállapotból, karokkal a felhúzott lábak közt, majd később lusta, kéjes nyújtózkodásokkal. Kis intermittáló, vérkeringés-gyorsító boldogtalanságocskákkal. Finom, borzongással elegyes elhagyatottságokkal, csakis fosztóképzős főnevek használatával, kívánságra akár primitív, leépült magányosságokkal, ok nélküli, de hát mégiscsak úgy-ahogy, netalán mélységesen átérzett féltékenységi vagy éppen ön- és köztaposási rohamokkal meg hasonló ínyenc falatokkal.

Viszont ha már fentebb valahogy az ír-magyar rokonságra terelődött a szó, hadd idézzem Moynihan ír-amerikai, New York-i demokrata szenátort, volt indiai meg ENSZ-nagykövetet, a szenátus ügyeletes intellektueljét, aki egyszer egy óvatlan pillanatában - kicsit, hiszen mégiscsak reggel volt - éppen csak a kellő mértékben részegen - kimondta a nagy, a fájó igazságot: "Végső fokon mi értelme is lenne annak, hogy valaki ír legyen, ha nem tudná: a világ előbb-utóbb elkerülhetetlenül tesz majd valami olyasmit, amitől a szíve meg fog szakadni?" (Most már tetszik valamennyire pedzeni, mit is értek én az ír-magyar rokonság címszava alatt?)

* * * * *

Mindez meglehet fájdalomcsillapító, kiábrándulásgátló és ezért - ó jaj, az ilyen szavaktól rémisztő tapasztalataim alapján ugyancsak tartok - emberbaráti (!) célzatú, mi több, még annál is meddőbb spekuláció volt, ha tetszik nemigen több, mint cinikus elmegyakorlat. Hiszen rajtunk nem segíthetett, a romantika meg az orr-, a fül-, a köldök- és a clitoris-, sőt labia major-gyűrűk - nesze neked, cunnilingus! -, a szemöldök- és a nyelvkarikák - csörömpölő felláció? -, na és a tetoválás-őrület időszakát megelőzően, a barbárság korába visszazuhanás közepette egyébként is már az a lelkét kilehelő műfaj lévén, a mi fajtánk hamarosan a bronthosaurusok oldalági leszármazottjaként, a gyermekek meg az őket irgalmatlan bárgyúságokra tanító szüleik örömére seggfejsaurusként kap állandó tartózkodási helyet a természettudományi múzeumokban.

Elkerülhetetlennek tűnik, hogy Kretschmer elkésett utódai az új, digitális interpretációkkal feltöltött karakterológiában ne hozzanak majd létre mind újabb kategóriákat, hogy például megállapítsák a tipikus boldogságkerge-birkáknak, lelkükben a rekkenő hőséggel, szaknyelven a Homo romanticusnak a természetben leggyakrabban előforduló és ezért gondos mérési adatokkal fel is ismerhető, jellegzetesen beteg fejformáit. Hogy azután a veszélyes kórra már előrehaladott hajlamot tanúsító egyedek még idejében, tehát a szeretet-telítettség, a túlcsordulások, a hideglelős vágyakozás, a ködös, epekedő tekintetek, a fojtott hangon elsuttogott vallomások, az imára kulcsolt kezek, az elfojthatatlan zokogási vágy, egy idegen és így, az optimális esetben is csak felületesen ismert ember istenítése, tehát a mámoros szerelem első tüneteinek a manifesztálódása előtt még hatékony védőoltásokban részesülhessenek. Mert gondoljuk csak meg: ha végül is a védekező mechanizmus kidolgozására, a kór megelőzésére irányuló kísérletek nem járnának sikerrel, akkor mi más maradna hátra a jövőbeni Tamások meg társaik számára, mint a karantén, a légmentes elkülönítés? Hiszen Horatius kisiskolás bölcsessége itt is alkalmazható. Naturam expellas furcam, tamen usque recurret - Elűzheted bár a természetet vasvillával, az mindig újra visszatér.

Addigra viszont mi már messze futunk, így minket majd saját magunk leszünk kénytelenek a jobb ügy érdekében önkéntes egészségügyi zár alá helyezni, hogy azután onnan kerüljenek át legjobbjaink, mármint a kort legkifejlettebb formájában produkáló példányaink a fent említett etno-múzeumokba. A kiállított egyedeket a látogatónak etetnie-itatnia vagy azokhoz hozzányúlnia, még kevésbé simogatnia, a kóros tüneteket előidézhető robbanási lehetőségekre tekintettel, a legkevésbé sem tanácsos. Hosszasabban a szemeikbe nézni - kifejezetten nem ajánlott. Könnyes szemmel nézni - tilos! Könnyes szemmel nézni és közben verset szavalni - szigorúan tilos! Könnyes szemmel nézni és közben Rilke-verseket szavalni - azonnali eltávolítást kiváltó cselekmény, tekintettel a beláthatatlan következményekre!

Mindez és oly sok más, riasztó jel ellenére is lehetséges lenne, hogy azért mégis van legalábbis egy csipetnyi remény? Egy sokirányú munkálkodásra serkentő hipotézis? Ha igen, ha lehetséges lenne, akkor az valahogy így lenne körvonalazható:

Mi egymástól alapjaiban meg részleteiben is különböző utakon-módokon kívánjuk magunkat megvalósítani, tehát létezni, élni, ha lehet, a magunk életét. Ő itt például mindenáron szent szeretne lenni, az a másik ott meg nem más, mint magának az ördögnek a laikus-elképzelte mása - és csodák csodája, mindkettő, valahányszor csak egy pillanatra lehunyja szemét, nem mást lát maga előtt, mint egy pompás, sokoldalúan tehetséges fickót, olyannyira remeket, amilyent csak el lehet képzelni... talán csak álmában... csakhogy - és ez egy nagy, a reményt megsemmisítő csakhogy - képtelenség lenne a szemeket állandó jelleggel szorosra zárva tartani. Ebből származik azután az igazi nagy baj - a szív fájdalma - és ha nem vigyázunk, ennek a kiterjesztése az emberiségre, az élőre meg nem-élőre - a világfájdalom.

Nem jó arra ébredni, hogy képtelenek vagyunk az álmainkat valósággá átváltani, teszem azt olyan példásan egyszerű ok miatt, hogy nem vagyunk elég erősek, elszántak vagy elég okosak ahhoz... De hát mindezenközben mégiscsak valóban remek fickók vagyunk! Végül is hogyan lenne ez lehetséges? Lehet, és ha igen, hogyan lehet ezt a több mint képtelen ellentmondást feloldani?

Egyetlen módon. Nem abbahagyni, de folytatni az álmot, követni azt. Örökkön örökké. Usque ad finem.

* * * *

Szóval: az utó-ismerkedés rövid korszaka. Ami mellesleg csupán vagy két hétbe zsúfolódott. Azután egyszer csak következett egy olyan életveszélyes fékezés, hogy ha autóban ültünk volna, az azon nyomban 360 fokos szögben fordult volna meg a saját tengelye körül. Így viszont csakis az én agyam lódult egy hatalmasat.

Évi ugyanis egyik percről a másikra vágta el a további beszélgetés fonalát, méghozzá úgy, hogy ezzel egyidejűleg mindennapos magatartása is drasztikus módon változott meg. Tette pedig ezt azt követően, hogy meglehetősen élethűen utánzott valakit, aki most éppen elmélyülten játszik-játszadozik, és ez így van rendjén. A radikális változást, az "Eddig és ne tovább" meghirdetését én egy ideig nem nagyon értettem, illetve átsuhant rajtam a gondolat, hogy most éppen egy vizsgájára készülő, de már praktizáló hisztérika produkciójának vagyok a tanúja; aztán mégiscsak már bevett, sőt idült szokásom szerint úgy tettem, mintha nem értettem volna meg. Ezért még egyszer erőltettem, illetve megkíséreltem erőltetni, hogy folytassuk az utó-ismerkedést valahol ott, ahol az előző napon abbahagytuk. Évi azon nyomban félbeszakított, mindjárt az első kísérletre - már úgy értem, velem az elsőre, hiszen én nem voltam a férj, brilliánsan játszva el nekem, jobb híján az egyszemélyes publikum számára a házastársi kötelessége teljesítése alól aznap este kibújni kívánó és ezért tűzön-vízen át ki is bújó feleség kellő mennyiségű realizmussal kevert, de azért a minimálisan szükségesnek érzett komikummal is vázlatosan felskiccelt szerepét. (Egyik feleségem ilyen alkalmakra egy hagymát helyezett el a pianínó tetejére, és ha én történetesen megkíséreltem közeledni hozzá, arra mutatott és ezzel a gesztussal monda: Haggy ma! Most viszont az egyenesség sokszoros rövid és hosszú távú bajnoka persze hogy nem a fantáziátlan libák holmi vacak kis fejfájására, még csak nem is migrénre, PMS-re, egyéb természetű, meghatározatlan jellegű, átmeneti indiszpozícióra hivatkozott, hanem kimondta kereken: ma vagy mit lehet tudni, talán egyszer s mindenkorra a kettőnk közötti ilyesfajta túlzott bizalmaskodások korának vége. Mert mivelhogy nekünk ugyan béborult, vagyis hogy a mi parádénkat elverte a zápor. (Azt elfelejtette mondani, hogy mostantól kezdve, ha egyáltalán, hát akkor inkább magázódjunk.) Nem szükségszerűen elragadtatott érzéseket előidéző nyíltsággal, de igazmondásra mint mindig rendületlenül készen, szinte az arcára kiült, már-már mániákus elragadtatással büszkén nyilvánította ki, hogy "a legkevésbé sem vagyok ma üres fecsegésre hangolva". Mármint hogy az, ami tegnap még elvarázsoltság, a felismerések magával ragadó öröme volt, az mára már hipp-hopp át is alakult 'üres fecsegéssé'?

Hajszál híján ki is mondtam, amit gondoltam. Méghozzá valami ilyesmit: Mit próbálsz te itten közölni velem olyan több megawattos hangerővel, hogy attól már nem is hallhatom, mi az, amit mondasz? Még kevésbé, hogy mi lenne az, amit ezzel közölni akarsz? De nem szóltam, hiszen nemcsak merőben fölösleges lett volna, de az a sanda gyanúm, hogy egyébként sem értette volna meg. Én viszont? Nekem, ha akartam volna, akkor is nehezemre esett volna ezt az otromba jelzést - üres fecsegés! - nem annak venni, aminek szánták. Hiszen mindössze két nappal előbb még úgy tűnt, egészen jól értettem, amikor hozzámbújt, kigombolta blúzát és közölte: "Tessék engem szeretni!" Aki akkor ezt mondta, arról most meg ugyanolyan komolyan és egyetlen pillanatig sem lehetett kétséges: teljesen tudatosan, sőt kivételesen durvának - hogy is mondtam -, otrombának szánta a jelzést. Ezért sem meglepő, hogy az 'új' modor - az érdektelenség, amellyel Évi ez idő tájt engem megajándékozott - letagadhatatlanul a szenvedés és azt időnként fölváltva vagy elszínezve, a kiábrándulás forrása lett számomra. Eddig kifutott formámhoz rendületlenül híven azonban az 'őszinte' gorombaságot sem visszaadni, sem magamnak kikérni nem voltam képes. Viszont egyfajta lehetetlen, lebegő könnyebbséget okozott, hogy csakis közvetlenül szembeállítva azt, ami ma volt, ahogyan Évi ma megnyilvánult, azzal, ami azelőtt, a kezdetekben, de még tegnapelőtt is magatartásának a jellemzője volt, lettem volna képes felmérni a változás teljes, a maga nemében is lenyűgöző méreteit. Igazolhatóan jogos önvédelemből - helyesebben vajon nem gyávaságból, félve attól, hogy végül is hová jutnék el? - talán érthető módon azonban igyekeztem mindenáron kerülni az ilyenfajta összehasonlítások akár stilisztikai, akár matematikai lebonyolítását. Mellesleg: nem véletlenül pontosan ettől a csiki-csukizástól, a ma ide, holnap oda, majd nosza kezdjük megint elölről irányváltoztatástól jutott eszembe középiskolai kedvencem, Seneca ugyancsak idevágó mondása: Ha a világ legtapasztaltabb hajósa történetesen nem tudja, melyik kikötőbe tart, akkor az ő számára kedvező széljárás nem is létezhet.

Így aztán a senecai irány, az azt meghatározó szél itt, ettől kezdve már nemigen fújdogált. A durva odamondogatásokból azonban még csak valamivel később született meg a végső cselekvés, az előzmények után a kevéssé katartikus záróaktus. Az addig rendelkezésünkre álló időt kitöltendő, legalább pár percre még hadd térjünk itt vissza az utó-ismerkedés rövid, de ámulásos korszakához. Gondolom olykor belefáradhattunk saját magunk vagy a másik motívumainak, az előtörténetének vagy fejlődéstörténetének az elemzésébe, mert időnként elszabadultan játszottunk is - csakis és kizárólag verbális játékokat. Évikét igen érdekelte, mint már említettem, humorom eredete, amit az ő unszolására magyarázni kísérelvén meg azt nagyrészt mire másra, mint libidinózus természetemre vezettem vissza. Ezt ugyanis legalább nem kellett már tovább magyarázni, imígyen redukálva könnyebb volt egyszerűen adottságként könyvelni el. Emlékszem, szóba kerültek a gyerekrigmusok is, kedvesek is, meg ostobácskák is, nagy mulatások közepette a középiskolás, öncélúan parlagi vagy talán inkább - rátértél a Kamasz-útra, mondta egyik osztálytársam - kamasztermékekkel telített latin versek meg énekek. A Toldi-átírás - a Lőwy Árpád-féle galád merénylet Arany János ellen - emlékezetből már nehezen előhalászott, de annál vaskosabb disznóságai. Szó esett a Karinthyn, főleg az Így írtok ti számtalan folytatásán felnövés egész életre szóló hatásáról, hiszen az én meg részben Évi korosztálya is gyakran, igen gyakran előbb olvasta meg idegezte be a kamaszröhögést egy író Karinthy-kipécézte és mértéktelenül felnagyított modorosságain, semminthogy magának a minderről semmit nem tehető, gyanútlan és jámbor alkotónak akár egyetlen eredeti mondatát is papíron megláthatta volna. Hogy aztán később, amikor végre - már ha egyáltalán - a kipécézett szerző valamelyik, ha nem éppen a főműve került a kezünkbe, fetrengtünk a nevetéstől, amit a rendszerint remek persziflázs újrafelfedezése meg a kárörvendés váltott ki, holott imígyen megelőzőtt-megalázott írónk vagy költőnk reszkető, pihegő szívét tépve ki és tálalva föl nekünk nassolásra - na meg egy Karinthy nevű élve-boncolóról sosem hallva - talán bizony éppen megríkatni szándékozott volna bennünket. Vagy amúgy Mózesként könnyet fakasztani a sziklából. Na és aztán mindehhez hozzájött persze még - hogyan is maradhatott volna ki belőle - Rejtő Jenő, azaz P. Howard, a többiekkel együtt az én fanyar korosztályom széthullását is oly igen meghatározó, annak minden fordulatát árnyaltan kísérő, kukorékoló gyászhumorával. A régi Pest kései, utolsó, vérfagyasztó halálkacajával.

Most, hogy megnyíltak az emlékezés csatornái, konkrét példákat is látok-hallok: Évikét tanítom az egyikben valami eszméletlen hülyeségre, amit ő, a mindig racionális, most újabb, mert tökéletesen váratlan elragadtatottságomra lelkesen és sikeresen igyekszik a magáévá tenni. Az egyik: a pápai utcán masírozó katonák története dalban és röhögésben előadva, amelynek soraiban menetelnek, már természetesen a száztizenhat éves barna kislányon kívül, akinek ugyebár foga sincs már, a következők:

A késhomorú köszörülde,
A késköszörű homorulda,
A Tréce, a Tráca,
A Kugler-Bugler sráca,
A tök ász, a makk ász,
A pékinas, a cukrász,
A búr-a-búr-a-búr-kalapban,
A Hindenburg a vaskalapban.
A Groszmutter a zöldkalapban,
A Schlachta,
Aki a legtöbb szavazatot kapta...

...mennek-menetelnek most már mindörökre a pápai utcán.

Ahányszor csak ezen fennkölt hangvételű, egy előző korszak lényegét összefoglaló, pattogó-kattogó ének-versikék tanulása közben találkoztunk, Évinek el kellett mondania vagy énekelnie a Kugler-Bugler srácát. A Hindenburg nem okozott problémát, de már Schlachta Margitot, a katolikus politikus-képviselőt nekem kellett a jobboldali helyére tenni. Csak legalább tudnám, ki volt az a Kugler-Bugler? (Annyira zavart ez a nem-tudás, hogy utánajártam. Ennek eredményeként a következőket jelenthetem: a Kugler-féle budapesti cukrászda a múlt század második felében híres-neves intézmény volt, olyannyira, hogy például a róla elnevezett cukorka, amit Kugler az újságokban saját fia szopogatós képével ékesítve hirdetett, népszerű volt egész Európában. 1884-ben azután a céget egy bizonyos Gerbeaud Emil nevű svájci cukrász vette át. Kicsi a világ... És onnan, a Vörösmarty-térről nézve jogosnak tűnhet a kérdés: vajon miért is nem éppen hogy csak egy icipicit rumos gesztenyepüréből állítódott össze?)

Egy másik épületes emlékfüzér: mindketten több nyelvet tudtunk, aktívan vagy passzívan, így az összekevert nyelvi humor Évike számára könnyen felfogható volt. Lehetett. Például német-magyar variációban. Évike - kérdezem én -, mit jelent az, hogy dein Bauch ist Morgendemmerung? - Micsoda? - Hallottad. - Ez maszlag. Értelmetlen maszlag. - Na, figyelj csak oda jobban, érted te ezt! Hiszen egyszerű: 'Hasad a hajnal'! - Meg kell valljam, ezzel bizony nem arattam átütő sikert. Pedig ha tudná, milyen sokféleképpen tartottam igaznak, különösen most tettekkel is igazolandónak ezt a mondást! Erre megkértem: fordítsd le, légy szíves, ezt a mondatot: Mutter's Butter Dolch kommt heraus. Mi? - hördült fel Évike. - Pofon egyszerű. Mutter ugyebár = anya. Butter = vaj. Mutter's Butter = anya vaja, vagy a nyavaja. Dolch = tőr, kommt = jön, heraus = ki. Tehát: a nyavaja törjön ki. Pfuj! - tagadta meg ezt a fajta 'fordítást' kisgimnazisták hülyéskedésének minősítve párom, és ebben történetesen igaza is volt.

Ez viszont a legkevésbé sem akadályozta meg őt abban, hogy diák-korából a remek német-tanártól szerzett egyik bölcsességét átadja nekem. Ő, a fanyar humorú, szomorkásra öregedő pedagógus egy ízben, látva tanítványai őszinte elkeseredését a német körmondatok, főleg a szétszakított és egymástól messze elhordott igerészek miatt, idézett egy 18. századi angolt - Évi már régen elfelejtette, kit -, aki oda nyilatkozott: 'Egyetlen emberélet túlságosan is rövid ahhoz, hogy németül meg lehessen tanulni.' Ezzel a ritkán megnyilvánuló ráérzéssel aztán már én is, mint a hálás publikum, teljes mértékben egyet tudtam érteni. Legnagyobb meglepetésemre Évi kifejezetten szerette a neki valahonnan csak ismerősnek tűnő Hajmássy Péter meg Pál dal-játékot, a kihagyásokkal meg az újramegjelenésekkel (elmaradt a Péter, megmaradt a Pál...), sőt a rajta váratlanul eluralkodott duhajsággal ő is kész lett volna - legalábbis így mondta - nyomban beugrani a nagybőgőbe. Amire én persze befizettem volna. Annál is inkább, mert ehhez ijesztőre fújta fel szelíd orcáját, ami azután valamilyen újfajta elragadtatottságtól legott feldúlttá is vált - ennek meg a látványától viszont nekem úgy tűnt, mintha tanúja lennék annak, amikor az ősi görög erdő sűrű lombos fáin a babérleveleket rezegtető szélrohamok suhannak át. És a faunok fázósan húzzák össze magukat.

Most jut eszembe: egyszer csak belémzökkent egy tökéletesen lefegyverző rész a Ulyssesből, amikor is a hosszú-hosszú temetői részben Joyce arról édeleg, hogy csakis az ember temetkezik. A képlet végtelenül egyszerű: valakire rákerül a sor - és valaki másnak-másoknak el kell őt temetni. Maga Robinson Crusoe is konokul tartotta magát a szokásokhoz, így azután ideje érkeztével Péntek, annak a megtanult rendje s módja szerint, el is temette. Mert ha már innen fogva nézzük a dolgokat, akkor minden Péntek ugyebár eltemet egy Csütörtököt.

O, poor Robinson Crusoe

,
How could you possibly do so?

Ez viszont oly mértékben nyerte el Évi tetszését, hogy a német nyaktekeréseket legott meg is bocsátotta nekem.

Közel sem meglepő módon nemigen értette viszont, mit akarok, amikor egyszer letámadtam egy kérdéssel. Mégpedig ezzel: minden kétséget kizáróan biztos abban, hogy nincs neki egy középső neve, ami történetesen és a legkevésbé sem mellesleg Márta lenne? Úgy, arcán a félelemnek olyan félreismerhetetlen jeleivel nézett rám, mint aki komolyan aggódik, ha nem is lelki üdvömért, annál inkább azonban szellemi épségem miatt.

Később aztán megnyugodott, amikor megmagyaráztam. Van egy okos és amellett hejre kis mondóka, ami szerint:

Nem lehet a Márta másé,
Mert a Márta már Tamásé

.

A második sort azonban egy szóként kell kiejteni, méghozzá gyorsan, egy szuszra:

Merta-márta-márta-másé.

Ez aztán megtette a maga hatását. Évikének tetszett a kinyíló, majd összecsukódó tátikára emlékeztető mondóka, és sajnálattal állapította meg, életében először és alighanem utoljára, hogy szülei ilyen hallatlan éleslátással és egy életre előre kiterjedő érvényességgel a maga egyszerűségében, gyökerestől, az ő közreműködése nélkül megoldó módon nem nevezték őt el Mártának. Vagy nem adták neki a Mártát oda ajándékba középső névként. Mint mondotta, talán lenne benne hajlam arra, hogy engem Mártamásnak szólítson. Abba viszont ennek ellenére sem volt hajlandó belemenni, hogy én őt mostantól fogva Mártának nevezzem. (Nem is akartam volna - éppenséggel nem rajongok ezért a névért, már úgy általában nem. Életemben egy Mártát szerettem - azt is sajnos már jócskán megkésve.)

Nem kis ellenállást kellett magamban legyőzni ahhoz, hogy szakadatlanul ágaskodó ellenérzéseimet félretéve megismertessem Évikét rövid, de sok szempontból velősnek bizonyuló költői pályafutásom egyetlen, ezzel szemben viszont kizárólag az én számomra maradandó emlékével. Már úgy értem, hogy ha az néhanapján egyáltalán eszembe jutott. Na és amely nem feltétlenül tekintendő olyasminek, mint ami szükségszerűen bő költői vénáról tenne tanúságot. Történt pedig ugyanis úgy ötödik gimnazista koromban, hogy egy magyaróra előtt, de már a becsengetés után, barátaim unszolására az egész osztállyal meg kellett osztanom a költői sikereimnek vélhetően csak a kezdetét jelző, szerintük ígéretes első szárnypróbálgatást. Amelynek a megalkotásához pedig a magyar tankönyvünkben igen sűrűn adott, nem feltétlenül minden példányukban vonzó népköltemények adták az ihletet. Íme a nagy mű maga:

Mütyüvérág kalapomon,
Peckesen járkálok,
Mükrüpipa agyaramon
Friss kutyaszart rágok.

Elmegyek a templom előtt,
Picsognak a lyányok,
Salétromot pesálnak,
De én pökök rájok.

Nem kell nékem senki borja,
Tehene, se lyánya,
Ihaj-csuhaj, kutyafasza,
Szarok a világra!

Ugyancsak tankönyvünk mintájára ismeretterjesztő lábjegyzetek is készültek a népdalhoz. Vagy 7-8, olyasmik mondjuk az első sorhoz, hogy: "Mütyüvérág - azonos a Heves megyei 'matyavirággal', csak Nógrád megyei, enyhén palócos tájszólásban. Lásd még: Ballag már a nagy Ármin, 32. kötet, 543. oldal." Akkoriban ugyanis volt egy millió kötetből álló Magyar Értelmező Szótárunk, Ballagi Mór Árminnak a tollából; ez volt az a mű, maga a magyar nyelv bibliája, amelyre minden magyartanár mindenféle ügyben szakadatlanul fő forrásként hivatkozott. Ami nem volt benne a Ballagiban, az tolakodhatott kedvére, de nem létezett. Az ugyanis habozás nélkül visszaminősíttetett a jassznyelvnek nevezett, megvetett, irodalmi műben fel nem használható aberrációnak. (Tessék szíves lenni elképzelni: mi nemcsak hogy József Attilát, de még Adyt sem tanultunk. Halála után úgy jó húsz évvel sem. Szabócska Mihá't - ó bocsánat, Szabolcska Mihályt viszont minden mennyiségben.)

A második sorból a "salétromot pesálnak" kitételhez az én saját külön Nagyszótáram, ha jól emlékszem, valami ilyesmit mondott: "érdekes változat az eredetibb, bár látszatra új hangzású 'benzint pesálni' kisújszállási használatára; mindkettő értelme, amint az közismert, 'igen nagyon vágyakozni', 'hevesen megkívánni valamit-valakit'".

A fiúk fokozódó derültségével kísért előadást volt hivatva lezárni az utolsó két sort értékelő lábjegyzet, mégpedig egy befejezéshez illően az egészet remélhetőleg feldobó módon, mondván: "A nép gyermeke megkapó egyszerűséggel ecseteli világról vallott felfogását." A derültség erre olyan fokot ért el, hogy az osztályból csak néhányan vették észre: a nyilván az egész mutatvány, vagyis hát az ősbemutató ideje alatt az ajtóban álló és ott hallgatózó, száraz és, legalábbis mi mindig azt hittük, minden létező határokon túl humortalan magyartanár belépett az osztályba, és engem in flagranti ért a hivatalos tankönyvek kigúnyolására és így lejáratására irányuló, előre alaposan megfontolt bűncselekmény elkövetésében. A biztonság kedvéért bizonyítékként legott le is foglalta a mű kéziratát, és azt fennen lobogtatva nyomban lekísért az igazgatói irodába. Ahol is egy rövid bizonyítási eljárás lefolytatása után részesültem a 'minősíthetetlen hangnemért' és destruktív művemért igazgatói megrovásban.

Ilymódon megtépázott állapotban a mellettem szótlanul ballagó magyartanárral tértem tehát vissza 'a balhé' miatt nem kevéssé megszeppent osztályba, ahol is tanárunk az ügyet lezárandó közölte: az igazgatót a befejező két sorhoz fűzött, csakis sorrendben utolsó lábjegyzet kétségkívül akarata ellenére úgy megnevettette, hogy kihallgatásomat megszakítva pár percre sürgősen távoznia kellett a szobából. Amihez ő maga - mármint a tanár - hozzáfűzte: A 'nép gyermekének a megkapó egyszerűséggel' kifejtett mondanivalója arra látszik utalni, hogy a szerzőben eddig sikeresen leplezett tehetség szunnyad talán még a bökversek színvonalát is meghaladó komédia-írási tevékenységre. A tanár úr váratlan metamorfózisára, személyisége új oldalainak a váratlan napfényre kerülésére az osztály előbb elámulással, majd spontán tapsviharral válaszolt, amely közben a 'humortalan' tanár úr, karjával színpadiasan gáláns mozdulattal rám mutatva és nyájasan mosolyogva, lovaghoz illő meghajlással fogadta a tetszésnyilvánítást, ezzel egyszer s mindenkorra belopva magát az osztály élveteg fantáziákhoz szokott diákjainak a nem egykönnyen elérhető szívébe. Na meg természetesen az enyémbe is. Megrovás ide vagy oda.

Hadd tegyem hozzá: a mellesleg soha többé folytatni meg sem kísérelt műfaj ilyetén kommentált előadását Évi is élénk derűkifejezésekkel fogadta. Nem egyszer fordult elő a következő napokban, hogy a 'verset' újra fel kellett mondanom, vagy még inkább az, hogy abból Évike maga idézett. De azért ne merjek semmi olyasfélére se gondolni - intett nagy-komolyan óva és főleg miheztartás végett -, mintha a 'salétromot pesálnak' kitétel a mi esetünkben akárcsak távolról is saját kezdeti vágyakozását hozta volna vissza emlékezetébe. Bár - tette hozzá, mintegy elgondolkodva -, bár ahogy azon a minden éjek éjszakáján képtelenül hosszú, öröklétnek tűnő órákon át ott egy helyben, lábait időnként ugyancsak összeszorítva kellett ülnie...

Ebben a lelki fél-ájulathoz hasonló állapotban, a szakításhoz vezető út kiegyengetése során csakis ritkán csuklott el a hangunk - annak is általában én voltam az oka. Nem tudom, hogy e tárgykörben miért, de a kivégzés előtti hangulatot nagyon is jól értve, végül is hogy ne sejteném, hogyan kerülhetett nyelvemre Lessingnek egy rövid mesterműve. És amikor kezdtem halkan, szinte magamban mormolva mondani az első két-három sort, majd ránézve nyomban el is akadtam, Évi addig nem hagyott nyugton, míg el nem mondtam az egészet:

Gestern liebt' ich,
Heute leid' ich

,
Morgen sterb' ich:
Dennoch denk' ich
Heut und morgen
Gern an gestern.

Amit Évinek persze hogy nem kellett lefordítani: nézett rám nagy, egyre nagyobb szemekkel, aztán odabújt hozzám és zokogott, egész teste görcsbe rándulva, mindent értve zokogott. Hiszen a vers ezt mondta: Tegnap szerettem, Ma szenvedek, Holnap meghalok: Gyengéden gondolok mégis, Ma is meg holnap is, Arra a tegnapra.

Mint mondtam, csakis ekkor estünk ki előre kiosztott szerepünkből. Na meg akkor, amikor én egy réges-régen elfelejtett forrásból idéztem neki egy szépséges levezetést a női viselkedés férfiak által a kellő érzékenységgel könnyen felfogható logikájáról:

Vess egy tettet, aratsz egy szokást,
Vess egy szokást, aratsz egy jellemet;
Vess egy jellemet, arasd a végzeted.

Évi elismételtette velem egy párszor, másnap leírta, és közölte: amíg él, nem hinné, hogy ezt valaha is el tudná feledni. Nem is igen tudhatná, hiszen ezeket az egymásból könyörtelenül gördülő sorokat mintha csak róla mintázták volna.

Kiestünk bizony mi a szerepünkből akkor is, amikor én meggondolatlanul na meg elérzékenyedve, nyilván önsajnálati rohamaim egyik túlcsorduló pillanatában, egyszer csak kimondtam Wilfred Owen döbbenetes zárómondatát: "Igen, drága barátom, bizony én vagyok az ellenség, az, akit megöltél." Meg sem merném kísérelni visszaadni azt, ahogy Évi ezt hallva nézett rám.

Persze hogy közel sem mindennek volt ilyen a hangulata. Íme egy, a maga nemében remek kis példa a műfaj homlokegyenest ellenkezőjének az elsöprő sikerére, arra, ami Évit elmélyült játékainkban a valóban vagy látszatra többnyelvű változatok közül valósággal magával ragadta, így az alábbi orosz - na és legalább valamelyest 'kínai' - versike, gyerek-rigmus, mert, mint mondta, annak kartáncra serkentő belső ritmusa van:

Zsili bili tri kitajci

(egyszer volt, hol nem volt három kínai)
Jan, Jan Tsen-dran i Jan Tsen Dran-tsen Dran-tsen Dron-ja.
Zsili bili tri kitajki (volt ugyancsak három kínai leányzó)
Tsipi, Tsipi-dripi i Tsipi-dripi Drin-pan Po-nja.
Anyi pazsinyilisz (összeházasodtak)
Jan na Tsipi,
Jan Tsen-dran na Tsipi-dripi,
I Jan Tsen Dran-tsen Dran-tsen Dron-ja na Tsipi-dripi Drin-pan Po-nja.

Végül is: ha Till Eulenspiegel még az akasztófáról is nyelvét ölthette engesztelhetetlen üldözőire, a magukat korpulens voltukkal egyetemben jelentéktelenségükhöz illően határtalanul komolyan vevő és lenyűgözően humortalan, viszont annál inkább bornírt németalföldi kispolgárokra, akkor talán nekem is szabad kivégzésem előtt, szórakoztatás ürügyén, amúgy igazából beleröhögni ennek az átkozott világnak a pofájába! Már elnézést kérek.

Visszapillantás '56-ra

Meg elnézést kérek azért is, mert a hosszú kiesések, a beiktatódott csöndek után a most váratlanul feltörő emlékek menthetetlenül kapkodásra késztetnek, ezzel pedig nyilván zaklatom a kiegyensúlyozott tálalásra vágyó, a rendszerességet mindennél többre értékelő olvasót. Hogyan lehetne viszont az '56. november 4-e utáni hetekről-hónapokról nem mindjárt magának az írásnak a stílusával, hanem csupán a közlés tartalmával adni vissza az az agyakban, a szívekben tomboló zűrzavart? Radnóti kellene, talán éppen klasszicizáló eklogáival, a szépséges mérték meg az őrjítő bomlás kontrasztjának a visszaadásához.

Még hogy kiegyensúlyozottság az akasztófahumor világ-fővárosában? Budapest vérfürdővárosban? A Halmai-viccek világában? (Akkoriban minden abszurd meg még abszurdabb viccet a Halmai nevű, a figurát egy fapofára vevő színész-komikus szájába adtak.) "Megnyomom a liftgombot - lejön a harmadik emelet!" Mert ugyebár a szovjet tankokkal egyoldalúan kialakított, meghitt kapcsolat hatására kissé megbízhatatlanok lettek az egyébként talán csak valamelyest szétlőtt épületek. Tetszik érteni - itt az emberek emeleten jártak föl a második-harmadik liftre. Nem érthető? Végtelenül sajnálom. Akkor és ott mi ezt pontosan értettük. Ha jól meggondolom, csakis ezt értettük. Mi csakis a világ pokoli irrealitását értettük, nagyon sokáig.

Szilveszter délután, az első koncert a Világvége után, persze hogy a Zeneakadémián. Állami Hangversenyzenekar. Ferencsik. Beethoven. Eroica. A második tételt, a Gyászindulót 1200 ember állva hallgatja, maga elé meredve, magába roskadva - a szeme senkinek nem száraz. A zenekarban sem. Tessék olyan kedves lenni és megmondani a világ legnyomorultabb íródeákjának: hogyan kéne ezt megírni? Kiegyensúlyozottan? Érzelgősségtől mentesen, higgadtan? Úgy egyrészt-másrészt-deazonban módra? A megfigyelőhöz illő, tehát a kellő távolságból? Harmadik személyben? Kevés, de szorosra fűzött jelzőkkel? A könnyek vegyi összetételét szakszerűen leíró elemzéssel? A rémvilágból azért csak kivezető utalással a harmadik tétel meglehet visszafogott játékosságára? Vagy egy kontrasztosan heherésző, szakadatlanul pofázó, mindenkinek a zsigereiben kotorászó pöffeteg-narrátornak a közvetítésével?

Február vége, ugyanott. Schubert és Mendelssohn. Már nem sírunk, bár igaz, pár héttel korábban a Sors-szimfónia, a Beethoven Ötödik második, lassú tételénél is megpróbáltak egyesek repetálni, tehát felállva, demonstratívan gyászolni. Aztán néhány pillanat múlva, amikor a fél ház mint szentségtörőkre meredt rájuk, elsüllyedés helyett székükre tottyantak, mert rajtuk, vagy tízükön kívül senki meg sem moccant. No nem, a legkevésbé sem csakis azért, mert az nem gyászzene, de azért sem, mert ebben a világban és főleg ebben az országban ugyanaz kétszer nem történhet meg. Nálunk csakis a stílustörés az, ami állandó. Mert mi a szakadatlan útkeresés évtizedei, sőt évszázadai után mára végre rájöttünk: nálunk a stílustörés - maga a stílus.

Kora március, ugyanott. Az elülső régiókban ülök, egyedül. Mostanában, már ha valahol egyáltalán előfordulok, mindig magamban vagyok. Ez így is van rendjén, hiszen ez számomra most a kellő társaság. Jó esetben is csak úgy fél ház van jelen. Komor Vili bácsi vezényel, a Garai nevű derék, erősen közepes zenész játssza, meg kell adni neki, mint aki tudja, hogy a meredek hegy megmászásához az övénél nagyobb tüdőre lenne szükség, legalábbis a kellő alázattal a Brahms-hegedűversenyt. Hát erre aztán rászolgáltam, meg is érdemlem. Úgy kell nekem, miért jövök én a Kreisler által örökre meghatározott remekműhöz száz-kétszáz hallás után éppen most még egyszer... szétesni apró darabokra? Ahhoz a műhöz, amely a zenei kórbonctan mesteri precizitásával szedi ízekre az én porhanyósra roncsolt szívemet. Olyannyira, hogy ahhoz asszisztálva még egy rutinos mellkassebész is hápogva kapkodna levegő után.

Az első tétel gyönyörű melléktémájánál - nekem a reszketve féltés, a szeretett kedves elvesztésétől rettegés zenéje, még magam-kreálta, ki-nem-mondott szövegével is -, hiába tartom kordában könnyzacskóimat is uraló idegrendszeremet, koncerten életemben először mégis kicsordulnak a könnyek. Kicsordulnak? Sírok. Évike tölt meg, szorít halálra, nem enged...

A hegedűverseny után szünet. Összekaparom magam, nemigen tudva biztosan, hol is vagyok; föltápászkodok, a számtalanszor begyakorolt mozdulatokkal meg az őrjítő nikotinhiány sürgetésével kecmeregnék is ki az ülések közül, a megszokott módon indulnék oda hátra, a foyer felé. A legelső emberi lény, akit vagy tíz sorral arrább meglátok, ki más lenne, mint... Évike. Mellette az őrzésére kirendelt testőrök: férje és anyja. Évi, aki előrenézve nyilván jóval előbb, ha csak nem mindjárt a kezdetekben láthatott engem, dermedten néz, mint akit hipnotizáltak, úgy mered rám, brahmsi változatomban, pedig ismerem én őt annyira, hogy tudjam: nem akarja, a világért sem, de most képtelen megmozdulni, levenni rólam a szemét; arca patyolatfehér. Lehet, hogy arra vár: menjek oda, csókoljam újra életre, vegyem két karomba és repítsem el innen. Valahová, mindegy, hogy hová... Visszasomfordálok, leülök a helyemre. Abban az évadban koncertre többé nem megyek.

Nagy ugrás. A szó mindenféle értelmében. Július, Lukács uszoda. Úszkálnék kicsit, de 'vízöblítés nélkül szagtalanított' pisire emlékeztetően langyosnak tűnik óvatosan bedugott lábfejemnek a víz. Nosza, föl tehát szárazon a napozóba. Ahogy vietnami papucsomban slattyogok megszokott helyemre a hátsó régiókba, a középső, nekem valamiért, talán az ott tanyázó népek jellegtelensége miatt a kezdetektől fogva idegen területen összetolt többágyas társaságban, mintha úgy egy évvel ezelőtt mi sem történt volna, újra régi helyén, velem szemben, napfényözönben - Évike. Nem állok, hiszen nem is állhatnék meg, csak menet közben köszönök oda, fejbólintással, egy elrebegett 'Szerbusz' kíséretében. Visszaköszön, látom a száján, hogy mozog, de persze nem hallom, mit mond. Viszont mintha közben valamiféle muszájtól hajtottan fürkészné az arcomat. Nem, ez nem a már olyannyira megszokott módon, szeretetten felmérő, kicsit hátrahúzódó, távlatot adó nézés, ez nagyon is más. Vajon mit kutathat most rajtam? Talán annak a valamiféle jelét, hogy tudok a terhességéről? Miért kéne ezért kutatni? Hiszen ő nyilván úgy képes olvasni az arcomat meg azon a vonásokat, mint a vezérkari tiszt a térképet. Ezt az akcióterepet, itt, közvetlenül a nyakam fölött, ennek minden egyes térelemét, kiemelkedéseit, dombjait, mélyedéseit keresztül-kasul felderítve, saját kezével meg annyi minden, ezerszer áldott mással tapintva-ajnározva, szájával ízlelve tanulmányozta és tanulta meg, dolgozta fel, tért hozzá vissza, memorizálta ha nem többre, akkor csupán egy röpke életre. Elveszítette ő már a képességet arra, hogy ne lássa. Ott van az kitörölhetetlenül, régen benn, abban a titkos agyi képtárban. Hát akkor most meg mit kutat? Igen, Évike, ez itten még mindig, még pontosan, illetve majdnem pontosan, némi kis eltérésekkel, de ugyanaz az arc, igen, persze hogy jól emlékszel. Nemigen változott, mint ahogy a tiéd is majdnem ugyanolyan. 'Majdnem', mondom én - nem nagy ügy, csupán csak vagy létünknek a fele van benne a szóban. Merthogy azelőtt, úgy tavaly augusztus táján, a 'majdnem' még egyáltalán nem volt fellelhető az arcodon. Na és ha az enyémen lennének itt-ott újabb vonalak meg rovátkák? Csakis a lesülés okozta ráncok, semmi más. Mire megszülöd a gyereket, már nem is lesznek láthatóak.

Egy jó óra múlva tussolni megyek napszúrás ellen a középső meg a hátsó részt elválasztó, kiugró falnál a zuhanyba. A legkisebb részletekre is odaadóan figyelve áztatom fölforrt testemet; már lépnék is ki a körültéglázott kis négyszögből, amikor először azt hiszem csak szférikus látásommal realizálom, majd odanézve nyugtázom: onnan, a sarok mögül, tőlem mindössze vagy három-négy lépésnyire, csakis az orrát meg a szemüvegét dugva ki, valaki néz engem, mit néz, mustrál, méreget, valahogy úgy, amint illik az egy trófeanyertes versenylóhoz. A saját szememnek sem igen híve döbbenek rá: a gomb-orr meg a szemüveg - a cucc Zoltánhoz tartozik! Ugyanahhoz, aki most észreveszi, hogy észrevettem, mire mint félénk kismadár rebben fel. Nem tehetek róla, semmi kedvem hozzá, de mintha testem legérzékenyebb pontjain csiklandoznának, úgy fröccsen ki belőlem a nevetés - mit nevetés, röhögés! Kontrollálhatatlanul, igazi kamasz módra.

Szegény Zoltán, ösztönei sürgetésének ellenállni képtelenül ott kukucskált, az én ezerszeresen Évike-megáldotta testemet kutatta: vajon mi lehet az, amit ez a pasas tud? Mi van rajta, miből van összerakva, ami miatt neki annyi mindenen kellett átmennie? Hirtelen rámtörően sajnálom isten elveszett gyermekét, de mert tudom, hogy Évike terhes, tehát utálom őt, intenzíven, alighanem úgy igazából csak most először. Cabaré bleu! - szakad ki belőlem a kitekert nyakú lehetetlenségekre, az abszurd érthetetlenségek legújabb változataira alkalmazott munkaszolgálatos kiszólásunk, 1944 közepéről, a pokol fenekének a tőszomszédságából.

Hiszen adódik az néhanapján úgy is, hogy nem lehet, mert merő képtelenség lenne megértően, bölcsen bólogatni és komoly pofával, ünnepélyesen vonulni el a helyzet hisztériásan idióta, sőt groteszk volta mellett. A jelenet mellett, amelyben a gyermekét váró asszony férje, az újra birtokon belül lévő nő-tulajdonos, a férfiú, akinek a nemessége nemdebár tagadhatatlan, most éppen mi mást, mint a szétvert pofájú, ámde szexuális fellángolás kiváltására annak idején kiválóan alkalmasnak bizonyult hajdani szerető testét, annak rejtelmeit lesi titokban, addig, amíg az megrögzött szokása szerint mi mást is tenne, mint önfeledten kéjeleg - ezúttal, már csak a tömeg megkívánta jó ízlés kedvéért is, egy zuhany alatt. Megmondaná nekem valaki: vajon miért teszi ezt? Hiszen fordított szereposztásban én mindent meg még annál is többet szeretnék látni a világon, csak nem annak a másiknak a testét. Hát nem perverz munkamegosztás: míg Évike az előbb még az arcomat leste - tudod te, Tamás, látom rajtad, hogy tudod, de azt még csak elképzelni se merem, hogy mit szólsz hozzá -, addig most Zoltán az, aki képtelen ellenállni a nem mindennap adódó lehetőségnek, hogy a testemet mérje fel! Csak azt tudnám, hogy mi a fészkes fenének teszi ezt? Győztes riválisom, az erkölcsi meg minden egyéb jellegű világrend diadalmas helyreállítója, te sokszorosan áldott flótás: nincs azon mit nézni! Semmi, de semmi, sőt még annál is kevesebb. Az, akit helyettem nézned kellene, és ha egyszer oda eljutnál - látnod is, meg érteni is hozzá, meg jól, mármint hogy neki, tudod, nem, nem neked, hanem neki, az ő számára, speciálisan, csakis rá szabottan jól törődni is azzal, amit benne látsz - nem nehéz az, hidd el nekem, jön az magától is -, hát azt az előbb, vagy jó egy órával ezelőtt, ott láttam ülni - melletted!

A kihegyezett pótceruza világa

Nagyot nevettem, ugyebár. Emberemlékezet óta először, minden hátralékot bepótolva, amúgy igazából kinevettem magam. (Így is, meg úgy is.) Mert tetszik tudni, így mulat egy magyar úr. Aki csakis akkor lehet ezzel elfoglalva, amikor éppen nem sírva vigad. Az, aki nem győz tanulni ebből is. És aki oly sok minden mással együtt meg is faggyúzta: 'a távolság szépít'. Csak éppen hogy ha bizonyos határokat meghaladóan sokat, töménytelenül sokat foglalkozunk távoli dolgokkal, a távolság fogja magát és eltorzul, akár el is tűnik. Ezzel szemben viszont, hogy azért ez se legyen olyan egyszerű, van egy másfajta távolság, vagy legalábbis e távolságnak a tartása, valami olyasmi, ami olykor tudatosan jobban és többre értékelődhet. Például mondjuk az a birodalmát szerző és szervező, az orrot és a felső ajkat a levegő magasabb rétegeibe szúró, tehát a brit variációból való. Vagy az a sokkal közelebbi változat, csak karnyújtásnyira tőlem, amelyen belül az emberiség szaporításán tevékenykedő férj - mindenáron, még a boldogtalanság konzerválása árán is, titokban ott, az orra előtt, de mégis oly elérhetetlen messzeségben elterülő női fej mellett a párnába belezokogó és úgy, sírva szaporító - nem lesi, mert nem is lesheti a nemrég még aktív szeretői mivoltában őt kegyetlenül meggyötrő riválisa kéjesen nyújtózkodó, sötétbarna testét, már csak anélkül sem, hogy a közönségre gyakorolt hatásra ne lennek tekintettel. Mert mint az Operaházban - hogy a tengernyi példa közül csak egy régit említsek - a Szöktetés a szerájból egy sokáig emlékezetesnek megmaradó előadásán a tenor, egy Sárdy János nevű ál-énekes minduntalan kisikló, a legváratlanabb helyeken is embertelenül fals hangokat hallató és az ettől szinte arcul ütött, kínjában széke karfájába kapaszkodó, legszívesebben nyomban a föld alá süllyedő közönség érzékenyebb példányai, ha lehet még ennél is sokkal inkább zavarba ejthetők ám, ha a szabadabb lelkek által jólesően kifütyült hőstenor helyében éppen egy jövendő gyermektulajdonos viselkedik olyan oktondi módon. Mert adva van egyfajta tenornak a tenyérbe mászó képe, amely nem áll messze az idülten vigyorgó bornírtság egyre inkább felismerhető jeleitől; de nem, semmiképpen sem így maga a paterfamilias, aki nemes hivatásának a tudatában a férfias bölcsességnek a bársonyosan barna bariton megtestesítője kellene legyen.

Ezért is van azután, hogy ez a kukucskáló, a falba belelapuló, amögül kikandikáló iguana-Zoltán csak nem hagy nyugodni. Rendben van, vitának nincs helye - ő nyert. Méghozzá kiütéssel. Még azt a némileg hasonló versenyhelyzetekben oly igen kínálkozó, olcsó ziccert is ki kell hagyjam, hogy ezt mondjam: gratulálok, övé a sajt! Hogyan is mondhatnék ilyet - hiszen nem tíz deka trappista, de maga Évike volt a tét! Nem értem, hogy az ördögbe lehet: nézzem akárhonnan is, én mégsem vagyok képes őt másnak látni, mint reménytelen figurának. Vagy lehet, hogy én, a javíthatatlan, régi szokásom szerint már megint magamat áltatnám? Hiszen Zoltán a rendelkezésemre álló információk, a másodlagosan szerzett benyomások alapján ítélve úgynevezett rendes ember, még akkor is, ha persze hogy közössé vált ügyeinkben éppenséggel nem ezt bizonyította - a szerelemben viszont elismerten nincsenek szabályok, ott minden és még annál több is szabad. Valahogy úgy, mint az amerikaiak számomra abszolút érthetetlenül milliói által a TV-ben figyelt, kéjesen végigüvöltött, csak hogy mindenki által tudott módon előre koreografált balhé-birkózásában. Abban a szadista ösztönök kielégítésére összeeszkábált mű-izében. Bőségesen kifejtettem már, hogy Zoltán mérnök, 'mérnökember', ahogy a diplomások előtt hagyományosan hasra eső magyariak szóhasználata ezt az emberi megnyilvánulási formát nevén nevezi. (Van ezen kívül 'tanárember' meg 'orvosember'. Régen volt 'állami' ember is - persze hogy az akkor még csodaszámba menő állami nyugdíjjal. Például a vasutas, mondjuk a vasúti bakter. A többiek nyilván nem izé-emberek, csak toldalék nélküli emberek, nemdebár? És... na és mit ér az ember, ha magyar, csak úgy, jelző nélkül, lepusztítva?)

Elmondtam már ismételten: bármennyire kötődik is hozzá kurtára szabott elgyengüléseiben, azokban a pillanatokban el is hitt fogadkozásaiban szentté is avató Évi, ez nem akadályozza meg abban, hogy ne a lehető legmegsemmisítőbb csapással üsse ki férjét a szorítóból, alázza, csalja meg, gondolatban - rosszabb napjaiban - átlag percenként, a gyakorlatban ugyan már kevésbé gyakran, de akkor aztán közvetlenül a szeme-szája előtt, hogy később majd megpróbálja az egészet mindenestől letagadni, persze közben - igaz, némi kis, nyilván jelentéktelen megszorításokkal - ügyelve a nélkülözhetetlen igazmondásra, de a biztonság kedvéért úgy, hogy egyben azért kösse impozáns kis csomóként az orrára; hagyja őt ott magányában, költözzön lebarnult testű szeretőjéhez eget ostromolni, még és még; szorgos és immár feledhetetlen, mert egyebek közt felülmúlhatatlan lángolások végetérhetetlen sora után végül lázadásában elbukva kullogjon vissza hozzá, de csak azért, hogy aztán azon nyomban, ha mód van rá - és vajon mikor ne lenne? -, minden átmenet nélkül kezdje legelölről az egész középkori kínzókamra-rutint. Na és mindezen felül a koronaékszerek, a jogar meg az országalma átadását helyettesítendő, grandiózusnak szánt gesztussal késztesse, egész lényével, talán fel sem ismert, intenzíven szuggeráló képességével szinte lökje őt oda, arra, hogy egy kívülálló megfigyelő számára alighanem homoerotikusnak tűnő módon leselkedjen egy vadidegen férfi testére, amelyet ki más, mint a szakma legjobbjának készülő felesége azzal az isteni ihletésű szerelmével borított be egyszer s mindenkorra ragyogó fénykoszorúba. És ha a legújabb pszichiátriai tankönyvekben leirt tüneteket produkáló módon agyon-neurotizált férj előbb-utóbb, némileg rozzantan bár, de azért csak visszakerül a nyeregbe, abból úgysem lehet már egy peckes tartású úrlovasnak az akadályokat biztonsággal vevő olimpiai díjlovaglása.

Eszem ágában sem lenne, hiszen hogyan is akarhatnék én teszem azt egy freudistának álcázott módon minden lében kanál lenni, mégis Zoltánt egyszer megint csak kényszeresen elemezve ilyen meglepő konklúzióra jutottam: saját maga előtt ő egyetlen percig sem lenne képes titkolni, hogy akarja is tudni meg nem is azt, amit persze hogy eleve tudott már, de azért a legkevésbé sem kívánt volna tudni. Sőt hogy mi sem állt volna tőle távolabb. Bár igaz, így is rákényszerült arra, hogy tudva tudjon, meg amikor engem nézett a zuhanyban, látva lásson. És aztán ha tudná, kíséreljen meg majd mit sem tudni arról, amiről persze soha nem beszélve tiltotta meg magának, hogy egyáltalán gondoljon is rá. A fehér elefántra... Ha ez nem az elfojtás legeklatánsabb példája, akkor nem hiszem, hogy ilyesféle fogalom egyáltalán létezne. Azt aztán már csak úgy futólag említve, hogy ő maga egyáltalán nem érti, mi okozhatja az indokolatlanul nagy felhajtást. A könyvekben meg az operákban az ilyen maszlagok még úgy-ahogy elfogadhatók, mert konvencionálisak, bár igaz az is, hogy neki ezt mindig is nehezére esett feldolgozni, viszont a könnyen kiszámítható hatástól tartva soha senkivel nem mert erről őszintén beszélni. Abból a józan logikával ellenkező valamiből, amely az ő osztályrésze lett, hogyan is érthetné meg a nagy cécót? Hiszen végül is az élet körülbelül úgy viszonylik teszem azt a Traviatához, mint a laboratóriumi górcsövekben vizsgált folyadékok mondjuk a viszketőporhoz, ahhoz, amit gonosz gyerekek szórnak szét egy rokonokkal meg vendégekkel teli szobában. Az egyikben a széria-tüsszentést, a másikban meg a 'nagy szerelmet' próbálják meg - méghozzá sikerrel - az adott közönségre rátukmálni. Hát nem lenne amúgy igazából érdekes a hatást felcserélhetővé tenni, és a hóbortos szerelmest a tüsszögéséről ismerhetni fel?

Zoltán a prototípusa a rendíthetetlenül rendes, a szervezett, a gondosan előkészítő, a semmi fontosról soha meg nem feledkező, tehát a hihetetlenül unalmas mérnöknek, aki nemcsak centiméterre és másodpercre számítja ki minden lépését, de akinek minden egyes lépését játszva ki is lehet előre számítani. Zoltán nem fiatal, nem öreg: ő mérnök. Zoltán nem boldog, nem boldogtalan: ő mérnök. Mérnökember. Úgy vélem - bár erre nyilvánvalóan nem sok alapom van -, hogy ő azok közé az emberek közé tartozik, akik bár egy igen korlátozott területen, de mégiscsak elsőrendű teljesítménnyel rukkolva elő egyfajta kiválóságról tettek tanúbizonyságot, mondjuk 23 éves korukban, hogy azután mindenen, de a szó szoros értelmében mindenen, ami csak következik, érezhetően ott lebegjen az antiklimaxnak a speciálisan fanyar illata. Zoltánnak, amint arra egyszer már utaltam - ha jól emlékszem, idevágó rosszindulatú hajlamaimat nem túlságosan fogva vissza -, mindig van a zakója külső felső zsebében egy kihegyezett pótceruzája is. Azt is hozzátettem, hogy amikor valaki ezt ugyancsak kihegyezetten (hoppá!) egyik és talán legfőbb jellemvonásaként említette róla, Évi - nem is első ízben az én jelenlétemben - ezt nemhogy nem kérte ki magának, de még csak kísérletet sem tett hitvese megvédésére. Talán még el is mosolyodott kicsit? Igen, azt hiszem, ezt tette.

Viszont a folytatáson a szende kedves már aligha mosolygott, bár a heherészéstől a kipukkanó derültségig minden jelenlévő, ki-ki a maga módján, valami ilyesfélét tett. Az a Zoltánt célba vevő, kétségkívül jómájú budapesti továbbfejlesztette a számára alighanem perverz örömet ébresztő témát, és példabeszéd gyanánt - hiszen, mint tudjuk, mégiscsak Budapesten vagyunk, ahol semmi sem igazán érthető anélkül - elmondott hozzá egy viccet is. Olyant, amit bár akkor hallottam életemben először, de nyomban felismerhetően alapvicc lévén, mind mostanáig úgy éltem meg, mintha legalább száz éve ismertem volna. Íme a vicc:

A fogaskerekű vasút fasori végállomásán a vonatba új utasok szállnak be. Az egyik kocsi végében, a szemben lévő ülésekre három férfi telepszik le. Ketten, egymással szemben, az ablak melletti ülésre. Az egyedül ülő izeg-mozog, nézelődik, fordul ide, aztán oda, feláll, visszaül, látszik, hogy valami nagyon foglalkoztatja. Talán rossz helyre jött, és most, mielőtt még leszállna, meg kívánna erről győződni? Nem, szó sincs ilyesmiről, ezzel szemben viszont egyre merevebben nézi, lapos pillantásokat dobva a másiknak is, a vele szemben ülőt. Aztán, mint akinek igen nehézére esett összeszedni a bátorságát, meg is szólítja: Már bocsásson meg, kedves uram, a zavarásért. Láthatja, nem vagyok már mai gyerek, mégis úgy adódik, hogy most először ülök egy ilyen ravasz járművön. Ha megengedné, hadd kérdezzem meg: biztonságos ez a vasút? Ugyan már - mosolyog elnézően a kérdezett -, de még mennyire az. - Hát ez remek, ezt nagyszerű hallani. Tessék mondani, gyakran tetszik utazni rajta? - Minden nap. - Fantasztikus! Ugye nem tetszik haragudni, ha mégis megkérdem: ha egyszer, ne adj isten, de mégis valami baj történne, akkor van itten, ezen a járgányon valamiféle fék? - Már hogyne lenne? Pontosan itt, a fejem fölött. A vészfék. - Vészfék? És mit kell azzal csinálni? - Hogyhogy mit? Természetesen meghúzni. - És akkor mi történik? - Akkor megáll a vonat. Csönd. Az első, az ideges pasas izeg-mozog, nem is bírja sokáig, újra megszólal: Tessék mondani, mi történik, ha az a vészfék elromlik? Gondoltak erre? - Hát persze. Akkor ott van a pótvészfék. - Az is van? Nagyszerű. De kedves uram, igazán ne haragudjon, családos ember vagyok, három gyerek jövőjének a terhével a vállamon; mi történik, ha az is elromlik? - Akkor meghúzza ott hátrább a villanyféket. - Na és ha netalántán az sem működik? - Akkor ott van tartalékban a pótvillanyfék. - És ha az is rossz? - Akkor ott a gőzfék. - He-he! Nem most jöttem én Miskolcról a 7:15-sel, kérem szépen! És ha az is bekrepál? - Akkor ott a pótgőzfék. - Jó vicc, az is elromolhat! Akkor meg mi van? - Akkor ott a gázfék. - Na és ha az is? He? - Akkor ott a pótgázfék. - Dörzsölt pesti ember vagyok ám én! Mi van, ha az is elromlik? - Akkor nyalja ki a seggem! - ordít fel végső kínjában a meggyötört kikérdezett. Mire végre a társalgást annak növekvő drámai feszültsége ellenére is eddig látszólag néma érdektelenséggel hallgató harmadik utas is megszólal: - Na és, kedves uram, ha netalántán egy pótseggre lenne szüksége...

Hát igen. Valahogy így. A pótceruza birtoklásához születni kell. A pótceruza olyasmi, mint az ősi nemesi címer. Tulajdonosa nevét két f-fel és ipszilonnal kéne írni. Nem, azt nem lehet csak úgy, hoci-nesze módra elsajátítani - az vagy benne van az emberben, sőt már családi örökségében, vagy nem is létezik. És ha nem létezik, hegyezgetheted a te renyhe ceruzádat, már az élesítés egyszerű folyamata közben újra és újra - igen, kitaláltad, ki fog törni a hegye. Valahogy csak megoldja, hogy ne kelljen neki a te felavatatlan kezedben pazarolni idejét meg grafitját. Ezzel szemben viszont a pótceruzás ember, alighogy eszmél, máris rákerül a már említett - sokszor említett - nyílegyenes pályára. Amelyen, ha egyáltalán vannak, akkor is csak azok az igen enyhe, jóindulatú kanyarok leledzenek, amelyek szinte maguktól dőlnek be a haladás irányába. A pótceruzások száz évig laknak ugyanabban a lakásban, tevékenykednek ugyanabban az állásban - akkor is, ha közben körülöttük időnként fejreáll a világ. Ők nem, de nem ám. Ha valami mégis történne velük, amolyan szükségtelen, elkerülhetetlen bonyodalmakat teremtő, akkor végső menedékként hozzányúlnak gondosan előkészített pót-állományukhoz. Éhínség tör ki? Nosza, elő az egyik pót-rúd-szalámival a spájzból! A feleségük elhagyja őket, egy sasszéval kilép életükből? Felváltják egy pótfeleséggel - csak éppen hogy előbb még megpróbálják minden erejükkel - alkalmanként még egy kölcsönkért menyasszony harcbavetésével is - helyreállítani a világrendet fenntartó házasságot. Mert minden egyszerű: egyetlen élet, abban egy nő, egy házasság, egy orgazmus, egy gyerek, egy lakás, egy állás. Csak semmi túlzás, semmi heveskedés, izgágaság, hiszen ott van tartalékban: a pót. Beszélsz nekik Jákob álmáról és abban az ősatya harcáról az angyallal, meg a létráról föl az égbe. Mi lesz az első kérdésük az így új nevét elnyerő Izraelről? Hát persze hogy egy precízmókusé: vajon egy olyan létra milyen hosszú volt és hány foka lehetett? Na és mennyire becsülhető maga az Ég-Föld távolság? Végül is, ha felbontja a kérdést az ember, ez az egész nem több, mint egy sok ismeretlenű egyenlet! Ebből is látszik: tanulniok nekik már nemigen kell - rohanó korunkban mégiscsak némi kivétellel -, mert amire szükségük lenne, azt ők már úgyis tudják. Amit pedig ők nem tudnak, azt embernek megtanulni már nem érdemes.

Köztudott viszont, hogy minden általánosítás hamis, beleértve ezt az általánosítást is. Merthogy az lehet alkalmasint oly igen bőre szabott, hogy nem annyira tűnik éles elméjű megfigyelésnek, mint semmitmondó közhelyszerűségnek. Éppen ezért a séma lehet eltúlzott, előfordulhatnak néha még a pótceruzásoknál is kisebb-nagyobb kilengések, elhajlások. Velük szemben, szerintük őket, az ő létüket már a puszta létünkkel is igazolandó, ott állunk: én meg a hozzám hasonlók. A ceruza-nélküliek, a kicsorbult hegyű ceruzások, a ceruzátlanítottak.

Az én generációmban igen sokunknak felnőtt korunk első, nem éppen rövid és főleg másra, sokkal hasznosabb dolgokra is felhasználható felét kellett eltöltenünk azzal, hogy megtanuljuk, hogyan kell magunkat, dolgainkat csinálni, tenni; nem a kés meg a villa helyes használatára gondolok persze, hanem jóval, de jóval nehezebb, összetettebb dolgokra, amelyek - és ez rendszerint csak később derül ki - oly igen fontosak az emberi kapcsolatokban. Olyasmikre, hogy mit helyes tenni, mondani, gondolni és kimondani, gondolni és nem kimondani? Hogyan kell az embernek viselkedni, viselnie magát a világ dolgaiban? Hogyan kell példának okául barátinak, nem-ítélkezőnek lenni új, kezdő kollégákkal? Hogyan kell megtanulni tömören és főleg világosan érthetően fejezni ki magad - de vigyázat, azt is a gondosan megválasztott, a kellő pillanatban? Nem korábban, de nem is a kelleténél később. Vagyis hogyan kell a már alaposan végiggondolt, elhatározott cselekedetek végrehajtását időzíteni - hiszen minden az időzítés, nemde? Hogyan kell kedvesnek lenni volt bajtársakhoz, osztálytársakhoz, akiket sehogy se akarózik felismerni - mondom én, a szuper-ceruzátlanított, akinek nem volt egy nyamvadt érettségi találkozója sem! (Zoltán meg ötévenként találkozik - na kikkel? Igen, tudtam, hogy ki tetszik találni - persze hogy óvodás társaival! Mit tetszik kérdezni? Hogy honnan tudom? Azt én nem tudom, de hát valami vagy logikus, vagy nem?) Na és azután: hogyan kell megvédeni magadat különféle helyzetekben, méghozzá anélkül, hogy közben megalázást kéne elszenvedned, hogy olyanná válnál, a senkiházi változatban, mint ellenfeleid; hogyan kell reagálni, amikor valaki ugyancsak helyén nem való módon valami fölöslegesen bántót, sebet ütő dolgot mond vagy tesz; hogyan kell, hogyan lehet hálát mutatni, köszönetedet fejezni ki egy jó szóért, pár papírra vetett, kedves sorért, váratlan ajándékért, figyelmes gesztusért? Általában, az ismert arab példabeszéd szellemében: hogyan kell az ellened elkövetett tetteket a forró homokba írni, míg az érted, az érdekedben tett jó cselekedeteket hűvös márványba faragva örökíteni meg?

Nekem meg a hasonszőrűeknek a disztingválás képessége mindjárt a startnál nem adatott meg, ennek a megtanulásáért végtelenül sokat kellett küszködni, alaposan meg is kellett érte szenvedni, és ostobánál ostobább hibákat követni el. Még mindig, még most is, mint a vakoknak, örökké tapogatózni kell magunk körül; mint a látóknak, szemlélődni és töprengeni: vajon ez így most helyes? Így kell csinálni? Jól csinálom? Biztos? Nem pont fordítva kéne? Ó, istenem, már megint mit műveltem? Az elkövetett hibákból kell folyton, újra és újra levonni a már egyszer-többször megtanult vagy a mind újabb leckéket, következtetéseket. Azután? Azután már úgy tűnik: minden roppant egyszerű lett, csak sajnos az egész folyamatot másnap újra, megint elölről kell kezdeni. Mint Konfucius nemes emberpéldányának, akinek töménytelenül sok idejébe, meg még több energiájába tellett végre fölfedeznie, hogy mi a helyes - míg a nála kisebb emberkék jóval fürgébben és találékonyabban jutottak el oda, hogy mi is az, ami hasznos...

A ceruzátlanítottak serege, jónéhányan ebből az elgyötört hadból kínos vergődések, rengeteg elpocsékolt idő után tanulnak meg, ha egyáltalán megtanulnak alapvető dolgokat, szinte kiizzadják magukból a kései gyöngyszemeket. Nekem például sok-sok év tapasztalata meg töprengése kellett ahhoz, hogy rájöjjek és kövessem is a felfedezésemben rejlő logikát: nem szabad az értékes időt olyan kis halakra, piranákra pazarolni, akik - létük lényegéből fakadóan - belém martak, akik ártottak nekem ott, ahol csak tudtak. Soha, még véletlenül sem mutathatom nekik, az uszimusziknak, hogy egyáltalán észrevettem volna őket, még annál is kevésbé azt, hogy az, ott, akkor érzékenyen érintett, sőt bántott, fájt, na. És ami még ennél is fontosabb: sosem adhatok nekik új energiát azzal, hogy valaha is visszaadom nekik a kölcsönt. (Megteszi ezt majd helyettem maga a befejezetlenséget elviselni képtelen élet úgyis, az én segítségem nélkül is.) Ha találkozok valakivel, aki azzal tüntette ki magát, hogy életem egyik fordulópontján nem volt éppen jó hozzám, keep smiling, bólintok oda neki mosolyogva: 'helló', mondom, azért persze nem túl barátságosan, de nem is hideg-kimérten, inkább valahogy úgy, mintha a WC-s néninek köszönnék, és közben megyek máris lassan, komótosan tovább, az utamon lefelé. Nemcsak azért teszem ezt így, mert az ember megbocsátó állat, nemcsak egyfajta 'nemesség kötelez' alapján. Annál inkább azért, mert ha folyton folyvást ellenségemre, arra a minősíthetetlenül pocsék alakra gondolnék, akkor végül is lakóként fogadnám be őt a fejembe, méghozzá anélkül - mindennek tetejében -, hogy a pompás elszállásolásért a nyomorultnak lakbért kéne fizetnie! Még egyszerűbben: ha valaki képes istenigazából feldühíteni, azzal már mintegy hamm! - be is kapott. Szőröstül-bőröstül. Utálatos ölelésébe burkolt. Vagy hogy a felsoroltakhoz még hasonló példákat adjak hozzá: csaknem ugyanolyan ez a viselkedés, mint ha éjjel-nappal rettegnék amiatt, hogy jaj istenem, mi fog majd történni? Mi lesz majd holnap meg holnapután a postában? Ki fog, persze pontosan akkor, amikor a legkevésbé sem gondolok rá, egyszer csak azzal a rettegett, mindennél nyomorultabb hírrel felhívni? A kést a még be sem gyógyult sebbe szúrni és abban gondosan, profi-módra megforgatni. Mert ugyebár ha ezt teszem, ha mint egy hipp-hopp szofisztikálttá vált négylábú, a becsapódó mennykű rémületes robajának az igézetében élek, ha jól meggondolom, akkor borsos előleget fizetek, méghozzá olyan kutyának sem kellő, ügyes kis holmikért - meg sem rendelt dolgokért -, amelyeket esetleg soha le sem fognak majd szállítani!

Pótceruzások és ceruzátlanítottak: ab ovo egyik fajta sem több, mint a másik. Egyik sem eleve jobb vagy rosszabb, éppen csak hogy ellentétes pólusú emberek. Az egyik legalább egy héttel előbb tudja: amint az általában szokása, szombaton délután 5 órakor, ha csak a változatosság kedvéért - mert olyan is van ám! - nem este 8-kor moziba fog menni. A másik? Ahogy elballag egy mozi előtt, mert az útja éppen arra viszi, elkalandozó szemét egyszer csak egy blikkfangos reklámkép ragadja meg - hosszú, hollófekete hajú nő, világító, szavakkal kifejezhetetlenül vad dolgokra hívó, úgy is mondhatnám, bikavadító zöld szemekkel -, nyomban beindítva egy feltételes reflexsorozatot - és mielőtt még ideje lenne magához térni, máris ott találja magát, benn a sötét nézőtéren. És közben nincs neki egy csipetnyi lelkifurdalása sem! Csak mondjuk úgy tíz perc után rádöbben, hogy ez a film, úgy, ahogy van, nem tetszik neki, a minden kockájából áradó bárgyúság kifejezetten idegesíti, a zöldszemű csodanő viszont felszívódott, nyoma sincsen - mire kapja magát és föláll, kifarol a sorból, akár csak percnyi habozás meg anélkül, hogy egy 'hátha' vagy 'esetleg' ügyében visszasandítana a vászonra, távozik legújabb tévedésének a színhelyéről. Úgy, hogy még mindig nincsen lelkifurdalása. Miért is lenne? Hiszen nem ártott ő senkinek. Csak hagyta, hogy cselekedetei halmazába legalább néha, ha nem is sok, de azért némi spontaneitás férkőzze be magát. Meg mert meg akarta lepni magát. Valahogy úgy, mintha ettől a kerek arcú, tiszta mosolyú, hozzá beszélő kislánytól itt az orra előtt virágot vett volna - magának. Édes istenem, ha már más nem teszi, hát akkor, ha ritkán is, úgy valahogy egyszer egy szökőévben, de legalább tegyen valami ilyesmit ő maga. Persze hogy a virág máris félig-meddig elhervadt, de azért még benne van illatának a maradék kedvessége - így azután, ha nem is többel, de legalább egy árnyalattal talán mégiscsak szebb a világ. Jó, a mozi-trükk most nem vált be. Sebaj, majd legközelebb. Ha minden alkalommal beválna, akkor többé már nem is lehetne az igazi.

És ha már itt tartunk, azt azért nehéz lenne elfelejteni, hogy éppen így szédelgett be egyszer egy másik moziba, annak is a divatból azóta kiment szabadtéri fajtájából, éppen sötétedés táján; hát persze, hol is lehetett volna az máshol, mint a valamiért egész ottani életében mindig elkerülhetetlen, emlékekkel telis-teli tűzdelt, szinte amolyan második hazai terepen, az őt eleve saját gyermekének tekintő, a vele tökéletesen egymásra hangolt-hangolódott Balatonlellén, és látott ott, jó esetben ha vagy összesen tíz-tizenkét alkalmi társával együtt, egy tök-ismeretlen, sehol még csak nem is említett, nyilván vadonatúj - már persze Magyarhonban vadonatúj -, még csak nem is szinkronizált olasz filmet. Amely, amint azt mondani szokás, valósággal odaszegezte székéhez, az első pár pillanat múltán két órára na meg csak úgy mellesleg, egy életre szabályosan kisajátította őt, beleértve ebbe egész elfuserált filmesztéta voltát. Mert az a véletlenül fellelt drágakő, az a mesteri film bizony nem volt más, mint Fellininek a La Stradája. Még most is emlékszik majdnem minden kockájára. Giulietta Masinára is, meg a lánctörő Zampanót játszó Anthony Quinre. Na és a fiatalon elhunyt nagy színészre, Richard Basehartra. Jaj, és arra a már-már a cikiség határán járó, lenyűgöző zárójelenetre. A film feledhetetlen zenéjére meg annak a kiradírozhatatlan utóhatására. No lám, ilyesmikhez is be lehet előzetes terv nélkül szédelegni, de csakis akkor, ha az ember hagyja magát elcsábítani. Azt is csupán azért, mert egész múltjával, egész eddigi életével felkészül a szépre való elcsábíttatásra.

A két emberfajtából - bármilyen furcsának tűnjön is ez - amúgy végső fokon egyik sem szenved vagy örül jobban, mint a másik, hiszen, ha csak nem akarunk tökéletesen irreleváns eredményekre jutni, akkor semmiképpen sem egymáshoz kell őket mérni. Mindenkinek a saját fájdalma sajog a legjobban, mindenkinek a saját öröme a szívét-lelkét melengető. Érteni olykor - jó, nem olykor, csak ritkán - érthetjük ugyan egymást, de megérteni már sokkal ritkábban; élni viszont soha nem tudnánk a másik végtelenül ostoba, holdkóros életét. Vagy úgy öt percig sem. Attól tartok, hogy egy óvatlan pillanatban talán meg is ölnénk magunkat, pardon, azt a pasast, lemészárolnánk a nyomorultját. Kivégeznénk, hogy ne kelljen többet szenvednie bornírtsága miatt. Pedig, mint mondtam, nyilván szép számmal akadnak közöttük is, meg közöttünk is jó emberek meg rossz emberek. Meg számtalan nem-fajtiszta példány. Amolyan korcs-kutyák.

A jó emberek többnyire hátrányos helyzetben vannak ezen az árva világon, mert jónak lenni egyebek közt azt is jelenti: a szó minden lehetséges és néhány lehetetlen értelmében becsületesnek lenni, vagy legalábbis megkísérelni valami ilyesmire törekedni. Márpedig a becsületes - kiindulópontként, meg ha másért nem, hát legalábbis a tréning miatt - elsősorban becsületes kell legyen önmagával szemben; ezért aztán ha elkövette, roskadozva cipeli és meg is érzi saját rossz cselekedeteinek a súlyát. Az istenigazából, a remekbe szabottan rosszak? Nem, ők aztán nemigen gyakran, sőt alig vagy egyáltalán nem éreznek semmi ilyesmit.

* * * *

Zoltánnak a legfőbb vonása a kizökkenthetetlen következetesség. Emerson szerint a dőre konzekvensség a szűk elmék meglovagolásra még gondolatban is alkalmatlan vesszőparipája, Oscar Wilde szerint a következetesség a vészes fantáziahiányban szenvedőnek az utolsó mentsvára. Lehet, hogy általában igazuk van, de aligha hinném, hogy Zoltán esetében ezzel le is zárhatnánk az ügyet. Valami ugyanis mintha még ezek után is maradt volna vissza.

Hogy mi? Alighanem az, hogy Zoltán következetessége igen mélyről, lelkének a leggyökeréből fakad, úgy is mondhatnám: immanens. Akkor is az, ha elfogultságomban túlzásokba esve torz képet vázolgattam volna fel róla. Hiszen ki kételkedne abban, hogy Zoltán benne él, már csak szakmájánál fogva is bele van ágyazva a realitásokba, vagyis hogy a tényekre építve logikusan gondolkodik, ennek megfelelően is igyekszik, ha szükségét érzi, a dolgok elébe vágni; nem kétséges, hogy rendszeresen tesz félre pénzt, anélkül, hogy önmagukat azért a polgári örömöktől megfosztaná; még kevésbé kétséges, hogy hűséges, kitartó barát; hogy gondoskodó, béketűrő és megbízható férj, akire mindig és minden körülmények közt lehet számítani, aki soha nem felejt el egy évfordulót, egy születésnapot meg az azzal járó ajándékot; mindezen felül magától értetődő, hogy ápolja viszonyát feljebbvalóihoz csakúgy, mint a munkájával, teljesítményével elért szinten fontosnak ítélt hatóságokhoz. Igaz, semmi ilyesmit nem visz túlzásba; igen, nyilvánvalóan megvan a maga kiforrott stílusa; kétségtelen, hogy a modora, mint általában egész lénye, kiegyensúlyozott. Bár az is igaz, hogy Évi bizonyos rutinjainak a maguk módján örök ismétlődésére - gondolom érthető, mikre gondolok - egyre érzékenyebbé válik. (Érdekes; biztosan vannak olyanok, akik szerint ennek a fordítottját könnyebb lenne elképzelni. Talán az idő múlásával, úgy általában igen - de nem a konzekvens Zoltán esetében.) Vagyis hogy aligha képezhetné közöttünk valamiféle, mondjuk az olvasó által kiprovokált vitának a tárgyát, hogy jó, vagy ha tetszik, hasznos tulajdonságait, már persze ha rejtélyes okok miatt ez lenne a mai témánk, hosszasan sorolhatnánk. Anélkül, hogy ezenközben kirívó túlzásokba esnénk.

Mindezekért vagy mindezek ellenére is meglehetősen világos: nem valami régen kitűzött, életbevágóan fontossá avatódott célnak, még csak nem is a szívet-agyat szétfeszítő vágynak a beteljesülését elősegítő, arra összpontosuló cselekvéshalmaz határozza meg ezt a ritka embertípust, amelynek Zoltán a példamutató képviselője, hanem a sín kijelölte pályán maradáshoz való fanatikus ragaszkodás. Nem pusztán az elvetése annak a bizarr lehetőségnek, hogy a kijelölt útról letérhetne, hanem a vele született képtelenség arra, hogy egy ilyen abszurd ötlet egyáltalán fölmerüljön benne. Már miért is merülne fel? Hiszen a sín nem holmi passzív pálya, de éppen ellenkezőleg: önmagában a rajta siklással meghatározóan vissza is hat mindenkori használójára.

Hogy hogyan történik ez? Például úgy, ahogyan azt a jezsuita rend alapítója, Loyolai Szent Ignác írta: "Teljesítsd csak habozás nélkül a hit cselekedeteit, a hit megjön magától ettől is." Vagy akár úgy, ahogyan az anyját, Gertrúdot vaskos iróniával oktató Hamlet mondja: "Mutass erényt, ha nincs is... Mert képes a természet bélyegét kicserélni mintegy a szokás..." Bizony mondom néktek, valami ilyesmi lenne Zoltán logikája is: Gyere csak haza, vissza újra a sínre, siklunk majd azon megint együtt. Gyakorold csak szorgalmasan a hű feleség hálás szerepét - és akkor meglátod, egy idő múlva hozzánősz a szerep követelményeihez. Sőt azok szerves részeiddé is válnak. Hamlet keserű-gúnyolódó, na meg a jezsuita logikának az eredményt arcpirító cinizmussal előlegező használata nemcsak csodálatosan, de az idő híd-ívein át elképesztően is passzol a huszadik század 'zsidó rabbi'-jához. Amint egész beállítottságával meredek ellentétben rá akarná bírni magát, hogy - mindennel szemben, amit ő képvisel - higgyen a sehogyan el nem hihetőben; a természet legyűrhetőségében, mi mással, mint trükköknek, az ő esetében olcsó trükköknek az ismételtetésével. Az közben eszébe se jutna, hogy ez nem méltó ahhoz az emberhez, aki úgy egyébként, egyáltalán nem mellesleg, ő lenne maga. Hogy egy röpke perc erejéig a valószerűtlenségek új látóhatárokat nyitó birodalmába tekeregjünk: ha magára vállalt szerepéből váratlanul kiesve, átmenetileg éppen nem a sínen tartózkodva, Évi házasság-ügyben egyszer ki mástól, mint tőlem, titkos tanácsosától kért volna mi mást, mint titkos tanácsot, én ezt mondhattam volna neki: Tedd csak szorgalmasan továbbra is változatlanul azt, amit folyton folyvást tettél, és akkor továbbra is azt fogod majd kapni, amit eddig is folyton folyvást, változatlanul kaptál. Hiszen - tettem volna hozzá - ez olyannyira pofonegyszerű, hogy egy magára valamit is adó mérnök kapásból vágta volna rá. Éppen csak egy mérnök így fejezte volna ki magát: Ha egy akcióra tízszer-százszor-ezerszer mindig pontosan ugyanaz a reakció következik be, akkor gyerekjáték felállítani az ebből fakadó képletet, mégpedig imígyen...

Ismertem én a múltból is ilyen embereket, akiknek az élete egy barna cérnaspulnira csavarható föl meg le, mert mivelhogy egyetlenegy, elszakíthatatlan szálra fűződik fel. Amikor gimnáziumba jártam, még a háború elején, ötödikes koromban, a legfiatalabbként bekerültem iskolám sakkcsapatába, a nyolcadik, vagyis az utolsó táblára, kiszorítva jóegynéhány riválist a felsőbb osztályokból. A kezdő, az újonc helyére, de még így is majdnem-kölyökként ritkának minősített, keblemet ezért a kellő mértékben dagasztó teljesítményként. A középiskolás bajnokságra készülő csapat első tábláján játszott az iskola legjobb sakkozójának tartott nyolcadikos, Kurtz János. Úgy emlékszem, tudtuk, hogy jó tanuló is - egyébként is rossz, de közepes tanuló sem lehetett akkor tagja az iskolacsapatnak. A 17-18 éves, mindenben eminens Kurtz egész élete mégis a sakk volt, helyesebben: a játék maga, az agyjáték - ne tessék félreérteni, dehogy is valamiféle szerencsejáték! Az ő esetében szó sincs amolyan Dosztojevszkij-megalkotta játékosról, vagy a Puskin írta Pikk Dámából arról a megfékezhetetlen szenvedély sodorta, zakatoló monomániásról! Hármas, hetes, ász! Hármas, hetes, ász! - dübörögtek a vonat kerekei a Puskin-regény francia filmváltozatában, bele a feledhetetlen Jean-Pierre Aumont szinte szétrobbanó agyába. Ugyan már, milyen messze esik a megszállott játékos Kurtztól, magának a sokkal inkább derűre, mint borúra hajlamos józanságnak a szobrától!

Kurtz nagyon is normálisan növekvő emberpalánta lehetett, akinek megvolt a maga normális körülmények közt normálisan alakuló élete; olyan élet, amelyben, amikor eljön annak az ideje, persze hogy meg fog nősülni, gyerekei lesznek, ő maga kiváló mérnök lesz, komplex művek pedáns alkotója. Csakhogy ezen felül minden szabadidejét leköti majd - a sakk. Nem, nem a sakk szenvedélye, hanem a sakk-gondolkodásnak a milliónyi változat miatt örökre kimeríthetetlen gyönyöre. Persze azért mint minden versenyzőben, intenzíven jelen van a győzelem vágya, de csakis a megfeszített tempójú és elmélyült, sokoldalú felkészüléssel, a tanultak alkotó fölhasználásával kiharcolt győzelemé. Legalábbis vele egyenrangú, esetleg, már ha ilyen ezen a szinten adódik, egy nála jobb játékos fölött aratott, az erőtartalékok utolsó unciájának a bedobásával kivívott, tehát a vitathatatlanul kiérdemelt győzelem. Jutalom ezen kívül, köszöni szépen, nem kell, hiszen a teljesítmény önmaga jutalma. Kurtzról köztudott volt, hogy naponta négy-öt órát, ha nem többet foglalkozik sakk-kal, elmélettel, gyakorlattal, könyvek, folyóiratok bújásával, feladványok fejtésével, sőt új végjáték-feladványok kidolgozásával is.

Mindennek a fényében értékelhető csak igazán, hogy János soha nem volt nagyképű, az e célt szolgáló gének alighanem hiányoztak belőle; mindig készségesen adott tanácsot; ha volt ideje, olvasott, szerette a zenét, igen, persze hogy elsősorban a barokkot. Mondom, minden jel szerint teljesen vagy csaknem teljesen normális ember volt. Csak éppenhogy rajta volt a számára speciálisan felcsiszolt sínpályán. Márpedig onnan minden valószínűség szerint nem fog többé lejönni. Miért is követne el egy ilyesfajta abszurd cselekedetet? A legtöbb, ami vele történhet, az az, hogy valamelyest felgyorsul vagy lelassul. Mármint a sínen. A saját pályáján. Vagy ha elkerülhetetlen, ha muszáj, akkor akár földrajzi helyét is változtatja. Miért is ne? Hiszen ő minden, csak nem kényszeres, az ő síne internacionális, még országokhoz sincs kötve. Nem úgy, mint a kispályás Zoltán.

Mindössze vagy egy évig voltunk ugyanabban a csapatban. Mint a legfiatalabbat, engem, a boldogan kapálózó, váratlan bakugrásokat produkáló csikót, úgy éreztem, kicsapongásaimmal együtt kedvelt, lekötelezően sokat foglalkozott is velem, a fokozott fegyelem megszerzésével vélhetően ígéretes sakkozóval. Aztán jött 1941, ő leérettségizett, ezzel nyomban és persze hogy abban az időszakban nyomtalanul el is tűnt ifjonti életemből. Én magam még egy évig játszottam, de aztán 'főfoglalkozásként' ráuntam a sakkra, olyannyira, hogy el is veszítettem minden azzal kapcsolatos ambíciómat, majd maradék érdeklődésemet is. Így végül is közel sem véletlenül kerültem ki a csapatból - amit egyáltalán nem is bántam, hiszen zsidó voltom ekkor már úgyis erre vezetett volna -, mind kevesebbet játszottam, inkább már csak a mellüket Tarzanként döngető paccerokkal; nem csoda, hogy biztosan, sőt magabiztosan fejlődtem vissza. Azt nem mondhatnám, hogy sok, de azért valami csak maradt vissza ebből is, mint úgyszólván mindenből az életben, ami egy időben lekötötte az embert: később, csaknem egész felnőttkoromban bele-belenéztem a napilapok sakkrovataiba, igaz, nem spendírozva bármi ilyesmire többet, mint legföljebb a fél szememet.

Közben persze világszerte terjedt egy másik 'szellemi' sport, honnan máshonnan, mint Amerikából jövet, úgy a húszas évek végétől: persze hogy a bridzs. Amit én hamar megtanultam - mármint a szabályokat meg egy-két hasznos ötletet, ahogy később ezeket nevezték, konvenciókat - és ha invitáltak, szívesen ültem be a partiba negyediknek. A bukott forradalom után jó pár évvel egyszer meghívtak egy bridzsversenyre, ahol a játékot magát élveztem, annak ellenére, hogy gyengécskén szerepeltem. A hatvanas évek közepén azonban, párhuzamosan azzal, ahogy egyre nehezebben viseltem a belső emigrációban leledzés majdnemhogy rezzenéstelen passzivitását, és vélhetően emiatt vagy emiatt is még szorgalmasan betegeskedni is kezdtem, igaz, ezeket az összefüggéseket akkor még nem látva, végre ráfanyalodtam - a mindegyre inkább ambiciózus kezdő szintjén bukdácsolva - a komoly, a későbbiekben bízvást mondhatnám, a profi bridzselésre. Márpedig ez igenis segített túlélni a Magyarországon eltöltött utolsó néhány esztendőt.

Azt tetszik mondani, hogy ez az én esetemben ezek szerint csak amolyan pótcselekvés volt? Már hogyne, persze hogy az, ersatz, annak is a javából. Mindössze csupán, mint merészkedtem utalni rá, alighanem egy kicsit megmentette az életemet. Ennek ellenére azért az én saját módszeremet nem íratnám föl senkinek sem receptre, úgy sem, mint a bridzstudományok tiszteletbeli tudora. (Amely címet és rangot nálam sokkal, de sokkal inkább érdemelte ki a nagy író, Ottlik Géza, szeretett barátom, majd még állandó jellegű bridzs-ellenfelem is, az elmélet tudósa, aki úgy 1980 táján a világ bridzs-sajtójában az az évben közölt remek elméleti cikkéért első díjat kapott.) Igen, persze, abban a szorult helyzetben a bridzs akkor igen sokat jelentett. Mert a bajba jutott ember szervezete, ha nincs önpusztító hangulatban, igyekszik segíteni a fondorlatos túlélési mesterkedésekben. Én magam viszont a túlélés közben rengeteg, másra az adott körülmények közt nyilván nemigen használható erő kifejtésével, időráfordítással és vasakarattal olyannyira tanultam meg a játék minden csínját-bínját, hogy nem kis mértékben ennek a bepörgésnek a hatására csapatunk a távozásom előtti utolsó években állandó jelleggel végzett kifejezetten előkelő helyeken a bajnokságon. Pont akkor, amikor versenyzéstől-bajnokságostól mindent magam mögött hagyva - végleg passzoltam. (Sic transit gloria mundi.)

Vagyis hogy, amint ezt már nagyjából meg egyes részleteit illetően megbeszéltük, otthagyva csapot-papot, disszidáltam. Illetve másképpen, ahogyan azt egykori partnerem első külföldi, mindjárt búcsúlevelemre válaszul cseppet sem titkolt szemrehányással írta: elhúztam a csíkot, őt meg otthagytam a csávában. Forrni a saját levében. A legelső amerikai évben összesen ha háromszor vagy négyszer játszottam bridzset, miközben elképedten kellett konstatáljam: ez az izé engem már nemigen érdekel. Azóta, ha nem tévedek, többé nem is játszottam. Ha időnként hívnak társaságban játszani, nagy ívben kerülöm el annak még a lehetőségét is. Nekem ugyanis most már jócskán van a legkevésbé sem elhanyagolható, időnként fölöttébb fontos, igen sokfajta és sokféle, szerteágazó dolgom az életben, néha úgy érzem, teljesíthetetlenül sok - pótcselekvésekre már egyáltalán nincs szükségem, igaz, erőm meg kedvem sem. Még kevésbé időm. Meg energiám. Most a maximum, hogy egyszer-egyszer belenézek az újságokban a bridzs-rovatba. Amúgy fél szemmel... Versenyezni? Egyetlen porcikám sem kíván semmi ilyesmit, egy pillanatra sem.

* * *

Benn dolgoztam, Manhattanben, egy könyvkiadóban, a Hatodik Avenue-n gombamódra szaporodó egyik felhőkarcoló magasabb régióiban. Ebédidőben, főleg késő tavasszal, nyáron, szendvicsemmel néha levonultam 'embert nézni' - egyik kedvenc New York-i időtöltésemet gyakorolni, letelepedve egy parányi, légszomj-kényszerből az épületgigászok között létrehozott térféleség nyamvadtka, csüggedten hervadozó fái alatt egy padra, beszorulva két vízilószerű hölgy közé. Onnan bámulni az elképesztően változatos embertömeg egyedeit, feketében, barnában, sárgában, az alapszínek összes lehetséges meg lehetetlennek tűnő, de mégis létező kombinációjában. Eleinte még csak el-elcsodálkoztam, ha a bennszülöttek hullámzásában valami számomra ismeretlennek tűnő, felfoghatatlan fajtához tartozó, amolyan ez-nem-lehet-igaz alakot láttam. 1976-ot írunk - de egyetlen évtized alatt hol vagyunk mi ma már attól! Henry Jamest az őszinte elragadtatás majd kirázta ünnepi ruhájából, amikor hadaró-mutogató-éneklő-pojácáskodó művészeket, vagyis hogy nem csalás, nem ámítás, hamisítatlan olasz köznépet látott álmai országában, Szent Olaszországban. Annál alaposabban konyult le, amikor azoknak a volt honfitársaival, úgy is, mint lassan már törzsökös amerikaiakkal találkozott hazajövet itt, a közvetlen szomszédságunkban, Connecticut államban. A yankeek között. Na és ma? Még behunyt szemmel kóvályogva is nehéz lenne, bárhol az USA-ban, nem olaszokba meg olasz vendéglőkbe meg olasz kajákba ütközni, botlani lépten-nyomon. Amerika a paklit alaposan megkeverte, aztán már mind kevésbé nehezen leplezett meglepetéssel volt kénytelen rájönni arra, hogy ezzel meg ehhez hasonló mutatványokkal új értelmet adott magának az 'idegenség' meg a hazafiság fogalmának. Meg beláthatatlanul tág tereket e fogalom mind újabb hordozóinak.

Szendvicsemet majszolva ülök tehát félszegen a Hatodik Avenue beugró terén, és a kellő, sőt illő érdeklődéssel tekintem meg előttem szemlére elvonuló csapataimat, azokat, amelyeket csakis az én szórakoztatásomra rendeltek ki. Igaz, a tömeg már csak lényegénél fogva is hömpölyög, de még ilyenként is nekem kelleti magát átlátszó tengere, amelyben átmeneti helyét keresve, lökdösődve nyüzsög a speciálisan az én számomra összegyűlt hal-sereg, benne persze a csakis az én pecázóbotommal kirángatandó példányaival. Éppen a következő áldozatot keresem, a minden nappal változó, felhajtott kínálatot gusztálom - ma valamiért éppen nem lévén a szép lányokra specializálódó hangulatban, tehát nemre, fajra meg nemzetiségre való tekintet nélkül -, amikor egyszer csak elballag előttem, mintha egy mozgójárdán repíttetne tova, három jól öltözött férfi, én meg mint egy adott jelre kapom föl a fejemet. Azért figyelek fel éppen rájuk, mert a hozzám legközelebb tovalebegő igencsak felindultnak látszik, az embersűrűben meg is áll, és a nyomaték kedvéért így, a nekiütődő, halkan és több nyelven őt káromló népekre rá se pipálva, méltatlankodva ezt mondja társainak, közvetlenül az orrom előtt: - Erre a velem szemben ülő pacák, miután kétszer már passzolt, most föltámad poraiból, elkezd licitálni, de úgy, hogy engem kilel a hideg. Mit tehettem volna? Csak hogy betömjem a száját, lap nélkül, egyből bemondtam négy pikket! Amit persze megbuktam, viszont az egészet megúsztam kontra nélkül.

Körülbelül így szólt az adott helyhez meg időhöz a legkevésbé sem illő szöveg, amitől a szó szoros értelmében megállt bennem az ütő. A pofa elképesztően ismerősnek tűnt, abban a tengernyi városban, ahol pedig nekem ismerőseim nemigen akadnak. De hát ennek a kóficnak olyan furcsán eltúlzott, nagy feje volt, amelyen minden mintha egy kicsit - nem is olyan kicsit - elrajzoltnak tűnt volna. Mármint szűk, feszes mókusszemétől eltekintve. Húsos, kiugró orr, duzzadt, széles száj és túlméretezetten nagy, az egész arcot uraló, de valahogy mégsem agresszív áll, kis függőleges bevágással. Lyukas bemélyedéssel. Lányoknál az ilyesmit azt hiszem mifelénk griberlinek vagy minek szokták nevezni. Elég az hozzá, hogy szemvillanásnyi habozás nélkül fölpattantam, felléptem én is a képzeletbeli mozgólépcsőre és hajrá! - utánuk eredtem. Közben meg a fejemben zakatolt a bűvös mondat, amely engem cselekvésre ösztönzött: a pacák bemondta a négy pikket! Tette pedig ezt egyből! Mert végül is mi mást tehetett volna?

Igen, két perccel később ott sündörögtem Kurtz sui generis János mögött! Nem, a Hatodik Avenue-n nem volt sín, még nyomokban sem, de az én Jánosom, alighanem érdemi megszakítás nélkül, pontosan ott folytatta, ahol vagy 35 évvel ezelőtt - legalábbis számomra - abbahagyta! Magamon kívül voltam a maradéktalan, a majdhogynem érzéki gyönyörtől. Elsősorban persze attól, hogy a négy pikkről ismertem föl valami számomra változatlant a múltból. Hát nem kábítóan elképesztő, milyen hihetetlenül sok titkos dimenziója van a mi kis életünknek?

Leszólítottam. Nem ismert meg, de gyorsan, az odavetett néhány szóból is megértette, ki vagyok. Szemmel láthatóan megörült egy figura váratlan felbukkanásának az ősködből, olyannyira, hogy életében először meg is ölelt. Majd mielőtt még elsodortak volna minket egymástól, megállapodtunk: holnap az egyik közeli vendéglőben együtt ebédelünk.

Ezt is tettük. Helyesen persze, hiszen kellemes időtöltésnek bizonyult. Kiderült, mindjárt az elején: a nagy vonalak megítélésében nem sokat tévedtem. Kurtz építészmérnökként és osztályvezető-helyettesként dolgozott egy környékbeli cégnél, a szakma egyik legnevesebbjénél. Világszínvonalon. (Az már abból is látszott - olvastam le a névjegyéről -, hogy a cégnek nem kevesebb, mint négy névadó társtulajdonosa volt.) Nős volt - '56-ban jött ki, '61-ben nősült, két tizenéves gyereke volt. Nem, most már nem sakkozik, csak néhanapján. Mint mosolyogva mondta: csak minden tizedik nagyobb mohamedán ünnepnapon. Ezzel szemben viszont bridzsel, kicsinyben, nagyban, nappal és éjjel, ébren meg álmában. A sakk helyett is, amint azt kisfiús vigyorral mondotta, lévén hogy egy seggel nem lehet két lovat megülni. Én ugyan a lovakhoz nem értek, de ebben mégis teljesnek tűnt közöttünk az egyetértés, így tehát János ő beszédét imígyen folytatá: legalább hetente kétszer vesz részt versenyeken, egyszer meg csapata tagjaival gyakorol, mint mondta, aprólékos, mindenre kiterjedő türelemmel csiszolgatva licitrendszerüket. És persze elemezve az utolsó versenyen elkövetett hibákat. Amikor meg csak a felesége - aki igen jóságos, tette hozzá, ezúttal kedves mosolyai legkedvesebbjét pazarolva rám -, ha ő engedi, sőt ma már olykor el is kíséri, még egy-egy este lemegy az egyik exkluzív New York-i bridzsklubba játszani, oda, ahová csakis a legjobb itteni meg külföldi játékosok járnak, többé-kevésbé rendszeresen. Jócskán betáblázva, átlagban minden hónapban egyszer részt vesz valamilyen nagy amerikai vagy külföldi versenyen, egyedül vagy állandó partnerével, csapatával. Az ilyen alkalmakat azután rendszerint összeköti a feleségével lebonyolítandó világlátással. Hogy eredményeivel elégedett-e? Bízvást nyilváníthatja magát annak, hiszen minden gond nélkül annyi pontot gyűjtött össze, hogy vagy öt-hat éve már a büszke tulajdonosa a nemzetközi nagymesteri fokozatnak. De te azért meg tegezhetsz - tette hozzá lekötelezően kedves mosolyával.

Kurtz intenzív érdeklődéssel kérdezett ki előbb az én nem-létező sakk-, majd későbbi bridzs-pályafutásomról, annak számára a múltba persze nem teljesen elsüllyedt helyszín miatt még különös örömet keltő részleteiről, egyes elpusztíthatatlannak bizonyuló, még mindig játszó nagy öregről, a magyar bridzstörténelem legendás, egyébként tényleg rendkívüli figuráiról, elsősorban a legendás Widder Laláról, az általam ismert vagy játszott licitrendszerekről, a mezőny színvonaláról; azt viszont sehogyan sem volt képes felfogni, hogy végül is miért hagytam abba az aktív versenyzést. Azt is pont azután, hogy megérkeztem magába a valóban szédületes bridzslehetőségek hazájába. De mert e mögött a döntés mögött valami szokatlan, nyilván nem rá tartozó dolgot vélt meghúzódni, ösztönös tapintattal gyorsan le is állt a kérdezősködéssel.

János, lévén értelmes emberpéldány, szenvedélyével kapcsolatosan a remek történetecskék sorát tálalta fel. Elmesélte például, hogy felesége még a kezdetek kezdetén nem volt képes megérteni, hogyan lehet 'kitalált' dolgokat komolyan, méghozzá kurtzi szinten komolyan venni. A jövendő élettárs kedvenc érve az volt, hogy ő, szabad ember lévén, nem hajlandó tudomásul venni azt, amit állítólag még megkérdőjelezni sem szabad, vagyis hogy: a pikk nagyobb értékű, magasabb szín, mint a kör. Tehát a licitálás során egy kör után lehet egy pikket mondani, de fordítva - azt már nem. Magát újonnan felfedezett anarchistának minősítve, ilyen 'kényszerképzeteket' persze hogy nem volt hajlandó elfogadni. Mindaddig, amíg János a sakkal és számtalan más játékkal, úgymond a 'zárt rendszerek' elméletével példálózva a jövendő nej szilárd hitét valamelyest meg nem ingatta. Végül is egy remekbe szabott történet elmesélésével érte el a frontáttörést, amely valahogy így szólt: A húszas-harmincas években egy kínai diákot vetett partra Magyarországon a sors, aki ott ismerkedett meg amolyan Gulliverként a modern élet számára csodálatos vagy, éppen ellenkezőleg, érthetetlenül ostoba jelenségeivel. Egyik legszebb teljesítményét élete első atlétikai versenyének a megtekintése alkalmából produkálta, amikor bemutatták neki az éppen lebonyolított 1500 méteres futás ünnepelt győztesét, aki országos csúcsot állított fel. És az mit jelent? - kérdezte a kínai. Azt, hogy nála gyorsabban ezt a távot az országban még soha senki nem futotta - közölték vele. Hát ez nagyszerű! - lelkesedett a jó hírért az atlétikától mindeddig távolról sem érintett távolkeleti, hogy szemmel láthatóan gyors agymunka után az új rekordtartótól nyomban meg is kérdezze: És tessék mondani, az imígyen megtakarított időt most majd mire tetszik fordítani? (A futó - mellesleg jogásznövendék - a tolmácsot hallgatva egy ideig dermedten meredt a kínaira, majd összeszedte magát és közölte vele: te cuki pofa, te!)

Ha valaki, én, ellátva a bridzsjáték iránt még a maximálisnál is nagyobb érdektelenséget tanúsító feleséggel, gondolom másoknál is inkább tudtam értékelni az átfogó kurtzi érvelést a jelenség jelentősen tágabb értelmében is: ha benne vagy, nyakig, sőt fülig benne találod magad egy szigorú szabályokkal körülhatárolt, zárt rendszerben, annak az előírásait miért is akarnád megkerülni? Végül is feltehetően senki sem kényszerített arra, tettlegességgel vagy lelki üdvöd elvesztésének a kilátásba helyezésével, hogy magadat azon a bizonyos zárt rendszeren belülre helyezd. Hiszen, ha akarod, akkor persze hogy bármikor ki is szállhatsz belőle. Mire én: Mondjuk úgy - de a legkevésbé sem szükségszerűen úgy -, ahogyan azt én tettem.

Ezek után nyilván nemcsak üres gesztusként cseréltük ki telefonszámainkat, oda viszont már sosem jutottunk el, hogy egymást föl is hívjuk. Így vagy újabb harminc-negyven évre el is sodródtunk egymástól; Jánost többé nem láttam, annál is kevésbé, mert hamarosan elkerültem arról a környékről. Viszont neki köszönhetően azóta is, ha valakiben felismerni vélem a halvány nyomait az efajta életkövetkezetességnek, amely rendszerint úgy a kései tizenéves korban mutatkozik először, hogy azután többé soha el ne tűnjön, és amelyben világot rengető változásként legfeljebb csak annyi történik, hogy a sakkot fölváltja a bridzs - vagy, mit bánom én, fordítva -, akkor azt mondom magamnak: He is playing a Kurtz - Kurtzra veszi a figurát.

Kurtz, szilárd meggyőződésem szerint, az egyik lehetséges kulcs Zoltánhoz. Annál is inkább, mert ők lényegében véve egyívásúak. Találkozhatnék Zoltánnal az utcán Rio de Janeiróban, és még ott, a pompásnál pompásabb, a kitenyésztett nők honában is, ahol minden viszonylag normális férfi menthetetlenül kangörcsökben fetrengene, ott is nyomban felismerném maga köré sem tekintő, valamelyest unott arcán - Évikét. Helyesebben Évikének a déli féltekére módosított visszfényét. Zoltán életének az egyetlen, az igazi tartalmát. Bocsánat, helyesbítek; dehogy is, nem tartalom ez; inkább alkatrésznek nevezhetném. Hiánypótló főalkatrész. Amely nélkül ugyan elzötykölődhet a gépezet, de mi lesz, ha végleg leáll? Évi Zoltánnak mindenképpen létszükséglet, vagy - megint módosítok - legalábbis Zoltánnak ez lett nyomban a kezdetektől fogva a szent meggyőződése. És mivel Zoltán - Zoltán, ez tehát többé nem is változhatott.

Vagy talán nem is a meggyőződése lett, hanem inkább a rögeszméje? Igen, könnyen lehet, hogy ez lenne az egyedül üdvözítő, tehát a korrekt meghatározás. És ennyi év kellett hozzá, hogy ezt végre megértsem! Éva elhivatottsága e rögeszme szerint az, hogy mindig ott legyen, jelen legyen. Úgy, mint ahogy ott volt mellette a Petőfi Körben is? (Már elnézést kérek.) Akkor mindennek a maga helyén, rendben is kell lennie, mert hiszen a rögeszme úgy diktálja: a nem-jelenléte az, ami nemcsak feldolgozhatatlan, de elviselhetetlen. Nem, Éva az ő számára nem jelent minden árnyékos rekeszt élénk színekkel beszóró, tehát valamiféle fényforrást, örömet, a legkevésbé sem boldogságot. Boldogságot? Ugyan már, ki gondolkodik ilyen hóbortos fogalmakban? Érett emberek aligha. Az élet, az aztán a legkevésbé sem. Szerelemmel elteltség sem tükröződhet arról az arcról, egy nő, akiért ha kell, vágyai vagy kialakított életrendje, sőt hosszú évek kemény munkájával kidolgozott életelvei föladásával lenne bármikor kész bármilyen áldozat meghozatalára. Nem, semmi ilyesmiről nem kell itt szó legyen - és nincs is szó. Még kevésbé valami olyasmiről, amit barátságnak szoktak nevezni. Éva lehet sok minden, de barát, az aztán nem. Mármint Zoltánnak nem, akinek persze hogy megvannak a maga különböző kaliberű és rendeltetésű barátai, Éva nem a barátja. Éva Kurtz-Zoltánnak maga az az alapszituáció, az a cselekvéshalmaz, az a jelenség, amely kitölti, illetve helyesebben, ami-aki azzal, hogy van, hogy jelen van, hiányt nem hagy maga után - tehát betölti életét. Mármint hogy azt az életet, amelyet másképp egyszerűen el se tudna képzelni. Hiszen ez mindig, ősidők óta így volt. Nyilván mindig így is lesz. És ezért persze ő lekötelezetten hálás is.

Így azután hangtalanul siklanak a síneken. A közönség ütemes tapsainak a kíséretében ők, a páros műkorcsolyázás utolérhetetlenül csiszolt programot bemutató bajnokai. Ami pedig azokat a kisebb, esetleg itt-ott nagyobb kilengéseket illeti, azok - ez visszatekintve persze hogy jobban látható - csakis arra voltak jók, hogy megszilárdítsák a sín-menetrend uralmát a káosz fölött. Márminthogy a különbség? Hát igen, a különbség Zoltán és Kurtz közt mindössze az, hogy ő, Zoltán nem egy élettelen kártyajátékban utazik. Már hogyan is tenne bármi ilyesmit? Az ő mesterségének a címere egy név, egy nőnek a neve: Éva. A bridzsben a játék jellegéből fakadó szükséglet egy összeszokott, a legapróbb nüanszokat is felismerni és azokra a pillanatok töredékrésze alatt helyesen reagálni képes - partner. A bridzsben ráadásul veszíteni is lehet. Évával...

"Ami volt, ugyanaz, ami ezután is lesz, és ami történt, ugyanaz, ami ezután is történik; semmi nincs új dolog a nap alatt."

Zoltán a kulcs?

Az olvasót aligha terhelem titokkal, ha közlöm vele: még az általa feltételezettnél is inkább meg vagyok akadva Zoltánnal. Méghozzá azért, mert az itt felhozott bizonyítékok szerint Évi nem szeretett ki belőlem; ő mindössze ha belémkóstolt, kezdett ráérezni az érzékszerveit feldúló ízekre, de közel sem lakott jól velem - ezt ő maga fogalmazta így meg, mikor máskor, mint a 'fenséges' szakítás alkalmából -, így tehát nem is ilyen okok miatt hagyott el. Az is igaz, hogy nem légüres térben tette, amit tett, hanem visszament Zoltánhoz. Azért, mert Zoltán adva volt, mert Zoltán mindent megtett ennek érdekében - és mert ott volt közöttük a 'titok'. Igenám, de mi történt volna, ha a sors mint egy eltévedt golyó, egy Rio de Janeiróból odatévedt, minden ellenállást lehetetlenné tevő bombanő, egy betegség vagy bármi más jellegű deus-ex-machina miatt Zoltán egyszer csak kikerül a képből? Kiretusálódik, mint a bolsevik párt vezetőinek a csoportképeiből a többé már non-personok, 'nem-személyek'? A mindenkori Beriják? Minthogy azonban bármelyik változat, mint tudjuk, Zoltánnal nem fordulhatott elő, nincs is mire építeni ilyen tetszetős, csak sajnos kótyagos elméleteket.

Nem baj, na, de azért ha egyszer már elkezdtük, erősködjünk csak; ha Zoltán mégis fölszívódik, akkor Évi már csak alternatíva hiányában meg a mi kettősünk intenzív jelenlétében habozás nélkül, természetesen velem maradt volna. Mert, amint azt a szakítás után küldött levelében írta, 'eszméletlenül' szerelmes volt belém. Hogy ez az új szakasz meddig tartott volna? Hát igen, az már más kérdés. Olyannyira más, hogy az nem ide, hanem alighanem egy másik regénybe tartozna.

Zoltán azonban nem került ki a képből. De még mennyire nem! Nemrég séta közben, az erdei lebegés állapotában és történetesen a regény folytatásán mélázva egyszer csak belém dobbant: mire hazamegyek, már vár rám egy levél. Rajta felismerhetetlen színű és ábrájú, idegen bélyegek, mintha valahonnan Becsuánaföldről származnának; ez azonban nem biztos. Csakis azt tudom biztosan, hogy nem magyar bélyeg-monstrumok ékeskednek a borítékon. Amelyben a levelet csodák csodájára Évi-ügyben kaptam, de nem tőle, ó nem, dehogy is magától tőle, hanem - tessék kapaszkodni - Zoltántól! Úgy bizony, Zoltántól! Aki külföldre ment, csakis azért, hogy szabadon levelezhessen velem? Nagy, precízen kirajzolt betűkkel, kézzel (nem ceruzával!) írta, ezt az első pillantásra is látom. Tartok persze tőle, rossz hírtől is félek - nemigen akarom elkezdeni olvasni. Aztán megnyugszom, mert rájövök: ha Évivel történt volna valami baj, Zoltán lenne az utolsó, aki azt velem közölné. Már ha egyáltalán közölné. Velem, az eleve 'illetéktelennel'. Mert nekem az ő életükben nincsen semmiféle státuszom. A törvények szerint sem, meg az utóbbi évtizedek mindennapi gyakorlata szerint sem. Ez tehát abszurdum - nyugtatgatom magamat, azután számolok úgy ötvenig, majd hozzáadok még vagy húszat - és máris, ha nem is higgadtan, de belevágok. Igaz, ez mind így igaz, de azért a papírt tartó kezem akár nyárfalevél is lehetne...

Igen, belekezdek a visszafogott, de a sorokon átsütően mégis nem-Zoltánosan izzó levélbe. Amelyben bevezetésként elnézést kér, hogy ismeretlenül is veszi magának a bátorságot a zavaráshoz, de azzal menti magát, hogy nálunk jobban alighanem kevés ember ismeri ismeretlenül is a másikat. Ez majdnem, mondjuk úgy 80+ százalék erejéig telitalálat, mérnök úr! - dünnyögöm magamban, és olvasok tovább. Olvasnék tovább - és meghűl bennem a vér!

Zoltán ugyanis belátja a többé észre-nem-vehetetlent, vagy ahogy ő fogalmazza, a 'nyilvánvalót': Évának így, ahogy réges-régen, nyomban az 'események' után minden elrendeződött ('56 végén Kádárék egy ideig, nem tudván, hogy még mindig forradalomról vagy most aztán már teljes mellel ellenforradalomról beszéljenek, a 'politikai korrektség' előfutáraként kikötöttek az 'októberi sajnálatos eseményeknél', ami persze hogy OSE-ként vonult be a köztudatba), az Évának úgy általában, néha kibírhatatlanul rossz, ha nem éppen elviselhetetlen. Megkísérli persze titkolni, de ezt nem lehet nem észrevenni. Gondolja, feltételezhetően elhiszem, hogy ha valakinek, akkor neki lehetett a legnehezebb eddig a felismerésig eljutnia, de ma már tudja: ez elkerülhetetlen volt. Tudja, persze hogy tudja azt is: helyesebb lett volna ezt a levelet sokkal korábban írni meg. Hiszen lehetetlen ma már nem felismernie, hogy Éva töményen boldogtalan - nélkülem. Az én hiányomban. Ezért azt is be kell látnia, hogy akkor az közöttünk minden lehetett, csak nem egy átvonuló vihar. Távol áll tőle, hogy kiteregessen akár ismert, akár számomra ismeretlen részleteket, marad ezért csakis saját végkövetkeztetésének a közlésénél. Tehát: felismerve, hogy ez az ő lelkiismeretén száradó, eleddig minden szempontból megalapozottnak tűnő álláspont revideálásra szorul, nemhogy nem kívánja többé akadályozni, hogy Éva velem éljen, de hajlandó bármit, ami tőle telik, meg is tenni az 'átrendeződés' elősegítése érdekében.

Van itt azonban egy szöges kérdés. Mégpedig ez: mivel nem tudhatja, mi történt az évek hosszú során át, ő úgy gondolta, helyes, ha mindezt először velem közli. Ha és amennyiben - mint ahogy erre fel van készülve - tőlem igenlő választ kap, akkor vagy az én kívánságom szerint fog a továbbiakban eljárni, vagy ha ezt rábíznám, akkor ő közli Évával levélváltásunk tényét és tartalmát. Valószínűleg úgy, hogy átadja neki az eredeti leveleket is. Mindennek, ismétli, egyetlen oka van: bármennyire nem változtak jottányit sem Éva iránti érzelmei - amely témába nem áll szándékában belemenni, mint ahogy azt sem hiszi, hogy én bármi ilyesmire igényt tartanék -, be kell látnia, hogy nemcsak segíteni nem tud rajta, de a dolgok természetéből kifolyóan szakadatlan jelenlétével még rosszat is tesz. Bár azt egyáltalán nem hiszi, hogy ez az ő helyzetükre bármilyen módon is jellemző lenne, de nemrég, be kell vallja, riadtan olvasta valahol: amitől gyakran, sőt szünet nélkül félni kell, azt egy idő múlva az ember megtanulja gyűlölni. Egyelőre, gondolja, ennyi elég is lesz - reméli, egyetértek vele, ha azt mondja: minden logikus elképzelést meghaladó módon sok is. Még egyszer elnézést stb., stb.

(Csak röptében egy 'félre': Közel sem véletlen, hogy Zoltán a feleségét tudomásom szerint - pólyás kora óta? - Évának nevezte, míg ő az én számomra - e sorok olvasója számtalanszor figyelhetett fel rá - sosem lehetett volna más, mint Évi vagy Évike. Még ma is. 120 éves korában is. Még azt sem merném teljesen kizárni, hogy én lennék az egyetlen, aki őt így szólítja, mert az én tudatomban egy olyan lény él, akinek ez és nem más a neve. Talán nem lenne teljesen érdektelen - főleg hogy Évi, a főnökasszony, az igazgatónő munkahelyén és másutt is öntudatosan Éva, nem holmi becenévvel ellátott memszahib -, szóval érdekes lenne elgondolkodni azon, hogy akkor miért olyan magától értetődő volt szerelmem számára, hogy a világon egyedül én becézem őt nyomban a nevével is? Abban a minutában, hogy kiejtem azt a számon. És ezt tenném akkor is, ha a sors kegyelméből újra beszélnénk egymással. Olyannyira, hogy biztos vagyok benne: ha valaha is Évának neveztem volna, mint egy csataló kapta volna fel a fejét, és kérdezte volna: 'Haragszol rám valamiért'?)

A nem-létező levéllel a kezemben - ne felejtsük, erdei lebegésem közben! -, én első megközelítésre sem hittem el Zoltánnak egyetlen megveszekedett szavát sem! Hiszen ha valamit megtanultam - még jobban, mint a bridzset -, akkor az az, hogy Kurtz-Zoltán soha, semmilyen körülmények közt, amíg csak él, nem hagyja abba a bridzselést, még akkor sem, ha a kártyát kicsavarják a kezéből; Zoltán utolsó leheletéig sem adhatja fel Évát, lényének szerves részét. Nem bizony, ő ez ügyben soha nem fogja bedobni a törülközőt. Minden mást előbb megtehet: töröknek álcázva magát pokolgépes merényletet követhet el a pápa ellen; visszatérhet ősei elhagyott zsidó hitére, kaftánba öltözhet, az óramutató járásával ellentétes irányban csavart pajeszt is növeszthet; sőt mindennek a tetejében még az sem lenne teljesen kizárható, hogy végre ő is eljuthat a barátai által sóhajtozva annyit emlegetett Mekkába, ahol is, természetesen adottságaihoz meg egyébként is glaciális vérmérsékletéhez képest intenzív viszonyba kezdhet a manapság még a régi szép időknél is jóval elfoglaltabb, kapósabb Rebekával, ezenközben minden alkalommal erőteljesen és persze céltudatosan csipdesve vörösre a legendás hölgynek még mindig hófehér és kőkemény... hátsó részét.

Végső soron talán még arra is hajlandó lenne, hogy összeköltözzünk, hiszen egy új, konstruktív elrendezésnek a részleteit mi, civilizált emberek nyilván képesek lennénk kidolgozni. Egyébként volt egy magyar író, a nevét elfelejtette, akinek - már amennyire azt ő tudja (persze hogy Szentkuthyról beszél a jámbor lélek) - annak idején édes hármasban lebonyolított házasélete (Hah! Talán inkább úgy tizenhármasban, már persze a szűkebb esztendőkben!) még ihlető sémaként is szolgálhatna valamiféle követendő példához. A lakáson belül az ajtókon pedáns névtáblákkal vagy a mögöttük lévő szoba fő-funkciójának a bármiféle félreértést lehetetlenné tevő, szabatos megnevezésével. Nem, semmiképpen sem utánzásról beszél, csak ezzel is utalni szeretne rá: ő, egy élet könyörtelen egyértelműségét hagyva maga mögött, nem lenne merev, bármilyen ellenjavaslatomat - idevágót-e vagy sem - hajlandó lenne megfontolás tárgyává tenni. Csupán egyet kér, de azt annál nyomatékosabban: mielőbbi választ.

Mindez, a sok-sok évi nem-használat miatt jócskán eltompult élű harci bárd elásása meg minden más után döbbenetesnek tűnhetett ugyan, mindössze azzal a nem jelentéktelen problémával megterhelten, hogy sajnos lehetetlen volt, lévén az egész az én fennen lebegő fantáziámnak a még fogamzás előtt, tehát eleve, a legcsekélyebb mértékben sem retroaktív módon abortált terméke. Zoltán Évát soha nem fogja föladni! Soha ebben a nyomorú életben! Sőt, nem tenné ő ezt soha meg még Évára való tekintettel sem. De nem ám! Amint azt a holló, az a másik, az a névadó őrangyalom károgja itt, a fejem fölött, igen, oly lenyűgözően szuggesztívan: Nevermore!

Amikor ide értünk, huppantam vissza a levélpuhán süppedős ösvényre úgy, hogy nyomban kénytelen voltam megállapítani: merengéseim közben mintha értelmesebb lennék, mint az állítólagos ébrenlét állapotában. Annak ellenére, hogy egy ilyen levél megírására az esély egy a százmillióhoz, de ha az valami csoda folytán mégis megérkezne, akkor sem jelenthetne mást, mint diabolikusan okos kísérletet most már a gyerekes trükköknél is komolyabb, végzetesebb szándékok célba juttatására. Az én lejáratásomra? De ha a hadicsel mégis, minden logikus elvárás ellenére is megvalósulna, akkor miért és főleg hogyan irányulna ellenem? Hát ez aztán pofon egyszerű is. Azért, mert az én válaszom, fogalmazza Zoltán a lehetséges kimenetelt tetszése vagy befolyásolási szándéka szerint bárhogyan is, eminensen negatív lenne; először, másodszor és sokadszor is mindig, változtathatatlanul ugyanazért.

Éspedig: számomra Évi, de senki más autonóm személyiség nem lehet, azt a fűzfán fütyülő rézangyalát neki, semmiféle csereberének, a háta mögötti alkunak a tárgya, csakis a saját szuverén döntésének a szülőanyja. Ha pedig ilyen nincs, az már önmagában is egyenértékű egy másfajta, engem aztán semmiféle cselekvésre, de még intenzívebb odafigyelésre sem kényszerítő döntéssel. Hiszen ezt már megtanultuk: a látszólagos nem-döntés felérhet egy nagy horderejű határozattal. De nemcsak ezért. Azért is, mert kizárt, hogy Zoltán ne tudná: nem pártában várok ártatlanul piruló leányka módjára a jövendőbelimre, hanem hogy Amerikába jöttem, mesterségem címere, hogy túltengően nős vagyok, hogy feleségem meg gyermekeim vannak. Márpedig ez a dolgok rendjében vélhetően mégiscsak jelentene valamit, talán még annál is többet, mint némi elhessegetendő apróságot. És végül: bár Évinek megvolt és történjen bármi, mindig meg is lesz a maga helye az életemben, ez mégiscsak átalakult régmúlttá, praeteritum perfectummá, amelynek mostanra már az emléke sem maradt meg a hajdan oly üde, harmatos tisztaságában.

Kurtz-Zoltánnak tehát tudnia kellett rendkívül korlátozott válaszlépés-készletemről. Meg tudhatta azt is, hogy nekem, csakúgy mint neki, ugyanaz a latin mondás jár az eszembe: Timeo Danaos et dona ferentes. Félek a görögöktől, bár kezeik ajándékot kínálnak. Úgy is, hogy nagyra nőtt falovakkal játszanak pajzán játékokat a trójai tengerparton. Nekem viszont az utóbbi években a floridai faunával kialakult kapcsolatom még azt is diktálja: belemenni Zoltán javaslatába olyasféle vállalkozással lenne egyenértékű, mint megkísérelni a félsziget déli részében, a víz alatt álló Evergladesben egy szendergő vagy a szendergélést csakis az áldozat éberségének az elaltatása érdekében tettető alligátor állkapcsából kilopni az egyik aranyfogát. Már nem ami a környezetéhez maximálisan alkalmazkodó, így tehát nyugdíjas átlag-alligátor kapzsiságát jellemzi, hanem ami a vállalkozásban rejlő kockázatot illeti.

A lebegő közjáték nem véletlenül újra emlékeztetett arra, hogy Zoltán az '56-os végjátékban feleségét - fantázia-levele, ha kellett volna, ezt a maga módján még egyértelműbbé teszi - csendes terrorral igenis kényszerítette, hogy válasszon kettőnk között. Igaz, ezt a választást Évi azon a megszentelt nyáron egyszer már a mi kettősünknek még külön úgy is, mint cselekvő önmagának a feledhetetlen és remélem, soha el nem feledett ünneplése közepette megtette. De meg ám! Azután azonban elrobogott négy-öt-hat hónap úgy, hogy a világ annak rendje és módja szerint fejre álljon. Nem magától, hanem azért, mert fejre állították. Igaz is, mindent tekintetbe véve valószínűtlen, hogy Zoltán formális ultimátumot intézett volna Évihez - beste lelke, ha most, azon nyomban nem jössz vissza, akkor... Erre így nem is volt szükség, ez kimondás nélkül is benne volt a forradalom leverése utáni miazmás levegőben. Hivatkozhatott Zoltán éppen elhunyt apja utolsó kívánságára - vajon együtt is laktak?

Hűha, álljon meg a menet! Hiszen ezek szerint Zoltán az 'érzékek vitustáncát', Évit az ő belehalásra késztető 'nagy szerelmével' soha nem fogta föl casus belliként, de még annál is kevesebbként, válóokként sem! Jaj nekem, az én szegény fejemnek, hogy erre én csak most jövök rá! Pedig olyannyira nem tette ezt, hogy válásról - ebben röpke néhány évtized múltán mégiscsak kezdek biztos lenni -, válásról soha még csak szó sem esett! Sem itt, sem ott! Évi, Zoltánt a saját tenyerénél is jobban ismerve, mindig is érezte - mit érezte, teljes biztonsággal tudta: ha úgy dönt, egyetlen szempillantás alatt hátra arcot hajthat végre, és bármiféle, ismétlem, bármiféle indokolás, magyarázat nélkül visszamehet! És - képedek el még jobban - bármiféle, ismétlem, bármiféle következmény nélkül! Sőt!!! Nemcsak hogy bántó szavak nem hangzanak el, de még ünnepelni, ha kell, dicsőíteni is fogják, kivilágos kivirradtig!

Te jóságos úristen, mibe kerültem én bele? Mi a kénköves, fészkes fenébe? Én, a legkülönfélébb poklokat megjárt, magát mégis az elhülyülés szélső határain túl is elengedő újonc? Nem álmodom az egész tömény elmebajt? Végül is kik lennének ezek itt, miféle kificamodott figurákkal adódhatott nekem elodázhatatlannak tűnő, nem valamiféle látszat-, de nagyon is, minden kis részletében is létező dolgom? Vajon honnan szabadulhattak? Mi a fene folyik ezeknek a lám csak újra magabiztos emberkéknek az ereiben vér helyett? És hol tartják azt a részüket, amit mégiscsak közmegállapodás alapján - léleknek szoktak nevezni? Vagy minden olyasmi nem több, mint merő agyrém? Rendben van, persze hogy én túlzó, érzelgős fráter vagyok, aki mindent, amiről csak elképzeli, hogy megtörténhetett volna, azt nyomban a szemével is, valóban megtörténtként lát, realitásként él meg. És akkor ezek? Akik a minden porcikájukkal átérzetten és feledhetetlen, isteneknek tetsző módon megtörténtről, normális emberek számára meg-nem-történtté nem tehetőről is pillanatok alatt elhiszik, hogy az a földi realitásban soha nem fordult elő! Vagy ha mégis, akkor az nem is volt olyan igazából 'olyan'. Semmi esetre sem olyan, amelyből érdemes lenne főbenjáró ügyet kreálni!

Ez lenne tehát az a világ, az ő világuk, amelyben soha semminek, a jónak sem, de a rossznak aztán végleg nem adódik semmiféle következménye? Amelyben nem lehet veszíteni, mert a kockák cinkeltek? De ha nem lehet veszíteni, nyerni se lehet? Akkor viszont végül is mi ennek a tét nélküli játéknak az értelme? Nincs ebben az egészben valami szörnyű embertelenség? Lehet, hogy hibbantságomban csakis én érzem így, én borzadok tőle? De annyira, hogy most a rosszullét környékez? Mert azért, az isten szerelmére, ha valaki újra meg újra és megint újra ugyanazt a típusú hibát követi el, folyton csak egyazon bakot lő, lődöz széjjel, azt többé talán mégsem lehetne vagy szabadna már becéző elnézéssel egyszerű kis vadász-hibaként, melléfogásként, ballépésként könyvelni el! Akkor az már az, aki te vagy, tagadhatatlanul, szégyenérzéseiddel együtt önmagad vagy, tehát azonos kell legyen azzal, amit te személyedben képviselsz, ami a te legsajátabb jelképed!

Félbe kell szakítsam a gondolatmenetet, nemcsak azért, mert fáj, hanem mert hallani vélem, ahogy a mai olvasó most már alig leplezett ingerültséggel kíván tetemre hívni, méghozzá úgy, hogy meg akarja tőlem kérdezni: kedves uram, mindezzel azt kívánná tudomásunkra hozni, hogy ön egy anakronisztikus csökevény, egy ásatag kövület, aki a XX. század végén még csak nem is hallott a 'nyílt házasság'-ról? Vagy ha tetszik, a 'nyitott' házasságról? (Történetesen éppen akkor, amikor immáron az azonos neműek közötti, anyakönyvbe bejegyzett 'házasság', magyarul homoszexuális házasság került a világ számos 'progresszív' országában politikailag korrekt módra aktualitásként napirendre?) Igen, arról a 'nyílt' házasságról van szó, amelyben előzetes megállapodás szerint a felek azt tesznek, akkor, ott, úgy, annyiszor és annyi ideig, ahogy csak akarják - megbeszélve-e egymással a részleteket vagy sem -, amit ösztöneik, kíváncsiságuk, vonzódásuk, pillanatnyi vágyaik, fizikai teljesítőképességük, ezek korlátozottsága esetén technikai eszközeik, tehát leírhatatlan hajlamaik diktálnak nekik, tekintet nélkül arra, hogy ugyanakkor házasságban is élnek - így vagy úgy? Nem ritkán mások által kifejezetten jónak tartott házasságban? Amelyből a szakértők szerint a fölös feszültségeket ily módon általában sikeresen vezetik le? És talán éppen ezért mernek a relatív biztonság helyzetéből olyasmibe is belemászni, amit maszekként talán meg sem kísérelnének? Mert megmaradt volna abban valami az egykori tabu-jellegből? Vagy mert relatív biztonságuk e házasságon belül sokkal jobb alapérzést biztosít számukra, mint a nyomot követő vadász félelme a csapdába eséstől?

Köszönöm a figyelmeztetést, amely fölöttébb helyénvaló. Igen, hallottam én is ilyen házasságokról. Hajdanában-danában még módomban volt közvetlen közelről tanúskodni, mi több, alkalmanként a feltétlenül szükségesnél is közelebb kerülni néhány ilyen jellegű képződményhez. Igen, azt hiszem értem, hogy most még inkább, mint bármikor azelőtt lehet igaz a népi mondás: ahány ház, annyi szokás. Érdektelennek tűnik, hogy mi a véleményem a házakról meg a szokásokról - egyébként is, hasonló esetekben kell, elsősorban tartózkodni az általánosításoktól. Ezzel szemben viszont, a mi példánknál maradva, Zoltán és Éva között szó sem volt semmiféle ilyen elrendezésről, egyiküktől sem állhatott volna távolabb bármiféle ilyen gondolat. Ami Zoltánt illeti, az elmondottak alapján egyértelmű: ez a végtelenül konzervatív hajlamú ember fizikailag képtelen lett volna egy ilyen 'mocsárba' csúszni bele kifényesített sínpályájáról. Annál is inkább, mert Évi ugyan más, nagyon is más, de azt azért Zoltán kiválóan tudja: tőle is távol áll a poligámia bármely formájának a kiélését igénylő hajlam. Ha már a kelleténél inkább igyekszünk őt egy ilyen előregyártott elképzelésbe belegyömöszölni, akkor mondhatnánk: időnként talán lett volna rejtett hajlama a stafétabot átadásával lebonyolított, 'szeriális monogámiá'-hoz (kiemelés vajh tényleg tőlem?) - csakhogy még ilyesmit állítani is jóval több, mint élénk túlzás. Vele inkább csak... hát igen, időnként történtek ilyen-olyan dolgok. Azután meg nem történtek. Egy ideig. Azután meg talán megint, csak akkor éppen mások. Mindezek miatt a fentebb visszaadni megkísérelt elszörnyedésem ha nem is helyeslendő, de az én helyzetemben legalábbis érthető.

Ezzel aztán vissza is térhetnénk csekély 30 évvel gulliveri utazásaim további következményeinek a kibontásához. Akár úgy is, hogy most egy másik, elmebeli lassúságom miatt nem kis mértékben elkeseredett olvasó sugalmazására mesénk imígyen folytatódik:

Az elmondottak alapján, kedves Holló Tamás - közölhetem magammal -, ha mindez úgy igaz, amint az a közbevetés előtt elhangzott, akkor Évi a legkisebb rizikót sem vállalta azzal, hogy kirepült a 'családi' fészekből és hozzám nászrepült, nem társasjátékokat játszani, vagy fájós hátára próbálni ki egy keményebb ágyat, hanem szorgos tevékenységgel részegítő virágmézet gyűjteni és azt is egy ágyban osztani meg velem! A legválogatottabb szertartásokkal egybekötve. Úgy, hogy azzal vagy inkább virágporral borítottuk be mindkettőnknek a testét. A varázsos illat, a vonzás, a hívás akkor olyan mágnesesen erős volt, úgy húzta-vonszolta őt maga után, hogy annak nem tudott ellenállni - de nem is akart, most kezdjük csak amúgy igazából érteni, még csak eszébe sem jutott, mert nem is kellett, mert amolyan dobbantós lábmegvetésre egyáltalán nem is volt szükség. Miért is lett volna? Milyen okból és milyen fondorlatos indokolással kellett volna rábeszélnie magát arra, hogy ezt a soha nem ízlelt, nem is sejtett, talán a zsigereiben vagy néhanapján a zeneakadémiai koncertek egyikén felsrófolt, kispannolt idegrendszerében halványan megérzett vagy inkább csak felderengett gyönyörűséget most megízlelve és egész lényével ráismerve kihagyja az életéből? Zoltán miatt? Hiszen ilyesmit elkövetni önmaga ellen nemcsak jóvátehetetlen hiba, de kész őrültség lett volna! Mert most aztán már végleg megengedhetetlen módon kifelejtjük a számításból, hogy egy testét-lelkét azon nyomban boldogsággal feltöltő, új és mesés életbe maga-belevetése, mint éppen most döbbentünk rá, nem hordozott magával az égvilágon semmiféle kockázatot, még egy icurka-picurkát sem. Hiszen éppen az előbb említett fogantatás pillanatától fogva abból kiirtották a kockázatot - na nem, persze hogy nem az én számomra. Továbbá: ha a nagy szerelmi találkozást a gyönyörteljes középpontba állító vállalkozás ne adj isten balul ütne ki, ha bármilyen ok-okok miatt nem váltaná be a hozzá fűzött reményeket, vagy beváltaná ugyan, de közbejönnének előre nem látott komplikációk, akkor legföljebb visszamenne oda, ahonnan jött. Nem nagy ügy, éppenséggel még logisztikailag sem, hiszen csaknem minden holmiját úgyis 'otthon' hagyta a nagy 'költözködés' alkalmából. Nyilván bizonyos rendszerességgel 'haza' is kellett látogasson, őszi-téli ruhák meg, mit tudom én, mosás ügyében. Az ilyen jelentéktelen apróságokat miért is említette volna nekem az én igazmondó galambpárom? Hiszen én, a fejlődésképtelen tinó sosem kérdeztem semmi ilyesfélét tőle. Így tehát ő nem is hazudhatott, csak éppen hogy hatékonyan ásta alá azt a mesés új életet. Úgy ám, nyomban a starttól kezdve!

Jó, tudom, nem felejtettem el, hogy némileg bizonytalankodva, nem is éppen egyetlen nekirugaszkodással akkor régen még a török csapatok kezdték meg 'ideiglenes tartózkodásukat' hazánkban, de hát végül mi lett abból? Nem sok, csak 150 év meg egy önmagáért beszélő mondás: több is veszett Mohácsnál! Hűha, de mennyivel több! Na nem, félreértés ne essék; nem így, nem a kezdetek kezdetétől hamis kettős könyveléssel, nem mindezt ravaszságában végiggondolva, a következtetést magában tudatosítva, hangosan kimondva jött el, nem cinikusan, ó nem; de valahol a lelke mélyén, sőt nyilván még agytekervényei szövevényében is teljes biztonságban érezte magát - így is meg úgy is. Hiszen kezében volt a kulcs mind a világ gyönyörűségeihez, vagy-illetve a biztonságához. Már amelyiknek a sors éppen kedvezne. Legalábbis ahogy isten báránykája az idő tájt az enyémnél jóval, de jóval szofisztikáltabb agyában az alternatívákat elképzelte.

Nagyszerű volt neki velem - főleg nyilván azért, ahogyan én szerettem. (Sajnálnám, ha ez bárki számára is öntelten hangzana. Kezemet a szívemre téve mondom: mindent tudva sem szánom, még kevésbé érzem valami ilyesfélének. Hiszen a bennem potenciálisan meglévő valami annak a kiváltója, az életrekeltője, tehát nekem-való, engem hívó Évike nélkül bizony soha, de soha nem valósult volna meg. Főleg nem úgy, ahogy.) Amint azt Évi számtalanszor el is mondta, más-más variációban: ilyesmivel ő még soha nem találkozott, nem is tudta, még kevésbé sejtette, hogy ilyen vagy ehhez hasonló egyáltalán lehetséges lenne. Mintha ismerte volna az én leitmotívumomat: mindegyre inkább szeretőbbé válsz, nem pedig szeretettebbé! Lubickolt, kéjelgett benne, átitatta magát, aztán engem is vele. Jellemző, lenyűgöző módon jellemző, hogy a férjes asszony egyetlenegyszer sem mondta nekem az elején: Tamás, nem kell semmit sem elkapkodni. Leszek, szívvel-lélekkel leszek a kedvesed, a szeretőd, a barátnőd, együtt leszünk, fenntartások nélkül, amikor akarod, amikor csak tudunk, amikor mód, alkalom adódik rá - de, szépen kérlek, várjunk legalább egy kicsit. Felmért engem annyira, hogy tudta: ebbe én nem fogok, mert nemcsak hogy nem akarok, de nem is tudok belemenni? Hogy ezzel még el is ronthatja az egészet, hiszen én őt nyilván... hát amolyan laza erkölcsű, ledér nőszemélyként, vagy az ördög tudja, talán kéjsóvár némberként fogom megítélni? Nem tudom. Azt viszont igen, hogy ilyesmit aztán semmilyen körülmények közt sem akart - ez lehetett a legfőbb oka annak, hogy valamiféle 'átmeneti megoldásnak' a javaslata soha el sem hangzott? Egyébként is: akkor még kijózanodás-képtelenül volt olyan részeg, szomjazott még annyira, hogy rólam abban a fázisban lemondani, engem feladni nem tudott, de beosztani, az élet asztaláról összesepert morzsácskákból élni, ennyire megalkudni egyszerűen nem is lett volt hajlandó. Miért is lett volna, amikor az övé lehetett, ameddig csak akarta, az egész? És ha, tegyük fel, csupán fele annyira érzett úgy, mint én, akkor ő is magában mormolhatta: Uram-istenem, meg a részletek is! Azok a százszor szent részletek!

Viszont ha ez így volt, akkor Évi, ő maga, belátható időn belül mit sem kockáztatva, állítólag a férfiakra jellemző módon egy könnyed kis mozdulattal engem vetett oda pillanatnyi szeszélyei, vágykielégítései koncának - bármilyen limonádé-facsartan cikisen, olcsó ponyvanyelvből kiemelten hangozzék is ez. Zoltánra sem volt persze Évi tekintettel, nem először és nyilván nem is utoljára - de ehhez férje alighanem már hozzászokott. Hiszen egyre több jel látszik utalni arra, hogy Zoltán ősidők óta jelen volt, csak az ördög érti, miféle minőségekben. Szerelmem egyszer mesélt valamit úgy 19-20 éves korából - és abból a meséből is úgy tűnt, hogy Zoltán már akkor is komfortosan terpeszkedett el életében. Mindig ismerték volna egymást? Együtt pisiltek, pancsikoltak a homokban? Igaz, Évike közben időnként kicsit férjhez ment a munkásosztályhoz - de Zoltán már akkor is ott ődöngött-döngicsélt körülötte? Netalántán ő lett volna a munkásosztály házassági tanúja? Úgy látszik: a még-nem-is-mérnök Zoltán már az anyaméhben választotta ki Évit élettársának - és Évi hiába berzenkedett ez ellen osztályharcos férjhez menéssel meg oly sok más, visszafelé vetítve vélhetően találékony módon, azon se lepődnék meg, ha kiderülne, fölöttébb vehemensen; örök hála ki másnak, mint Valinak, valahogy igazán nem is igen volt neki beleszólása a saját életébe. (Már amennyiben az élete vagy annak egy-egy része akkor még a saját tulajdonában lett volna. Vagy már nem is volt, csak ő akkor még nem tudta. Vagy tudta, csak engedte. Mert megszokta, hogy enged. Mert még nem jutott eszébe, hogy ellent is mondhatna.) Döntöttek sorsáról, és mert Zoltán amúgy rendes ember meg - 'a maga módján', ugye így szokták ezt előszeretettel mondani? - szerető férj volt, hagyta, hogy minden történjék vele a mások diktálta előírások szerint.

Nem lennék meglepődve, ha a vélhetően az apjához hasonlító Évi, ahogy telt-múlt az idő, azon kaphatta magát, hogy eltűnődik: vajon valóban szereti-e az anyját? Hát persze, mondhatta magának, már a kérdésfeltevés is furcsa, enyhén szólva, hiszen Vali, amióta csak az eszét tudta, mindig is a szeretett anya volt - ő is persze a 'maga módján' -, és ezt a tényt vele együtt mindenki úgy is könyvelte el, hogy márpedig Évi szereti az anyját, Valit. Nincsen abban csoda-elem, hogy ő maga is, anélkül, hogy gondolkodnia kellett volna ezen, eleve adottnak vette: az, amit ő az anyja iránt érzett, nyilvánvalóan maga kell legyen a szeretet. Azt viszont már nem tudta: vajon lenne-e bármiféle oka is arra, hogy tiszteletben tartsa őt szerető anyjának az ítélőképességét? Azt, amit apró gyerekkorától fogva mindig, vagy, ha jól belegondol, néminemű, talán komolyan felülbírálni sem mert kivételekkel, tehát mondjuk gyakorlatilag mindig magától értetődőnek, megfellebbezhetetlennek tartott? Ezen a ponton aztán a logika be is fejezte mind érdektelenebbé váló szerepét, hiszen Évi gondolatai, ő maga más lehetőségeket nem is lévén képes elképzelni, engedelmeskedtek a belső parancsnak, méghozzá úgy, hogy visszatértek magához a kiindulóponthoz: Vali az anyja; anya és lánya közt a kapcsolat magától értetődő és kölcsönös. Ez volt, eddig. És mi lesz majd holnap, holnapután, a jövőben?

Bizony mondom néktek, a nyomaték kedvéért ismételten: mindenért, mennyi mindenért, egyebek közt magáért Zoltánért, meg értem meg annyi sok másért, de elsősorban saját magáért, szétcincált sorsáért csőstül fogja Vali megkapni Évitől a magáét, amikor meglakol majd mindenért! Amikor lejár az idő, és nem marad belőle semmi hímezés-hámozásra. Amikor az egykori gyermek szíve megkeményedik. Amikor az igazság bajnoka csikorgó szavakkal fogja kimondani a vádat is meg az ítéletet is, Vali sokéves szolgálatainak a jutalmát. Borzongok, mert ha erre gondolok, csakis grand-guignolban látom a jövőt. Úgy érzem, az egyre inkább elkerülhetetlenné válik, vakon rohan a végkifejlet felé. Nem valamiféle terv szerint, a legkevésbé sem - Évi lenne az első, aki magánkívül tiltakozna ilyenfajta lehetőségnek akárcsak a felvetése ellen is. Sőt ha én lennék az, aki felvetné, többé szóba se állna velem. Én mégis úgy érzem: megtörténik ez majd magától. Visszavonhatatlanul - de azért nem, egyáltalán nem megmagyarázhatatlanul! Fölrobban - és szétveti a tudj' isten nekem leginkább, persze magyarba, zsidóba és nőbe átültetve a Fal mellett állomásozó, soha semmit meg nem bánó, éles töltényeit persze hogy felhasználó keletnémet határőr habitusához hasonlítható 'anyósom' maradék lényét.

Sok ember nem hal meg, egészen legutolsó pillanatáig; van viszont sok olyan ember is, aki megteszi ezt jó előre, tíz, húsz vagy akár még több évvel magának a már várt vagy még rettegett végső pillanatnak a bekövetkezte előtt. (Vajon innen ered az a szó, hogy élő-halott?) Addig meg csak hordja magában, ha tetszik, várandósan hordja ki a végzetét. Kiérleli magában azt, hogy megszülhesse a halálát. Vagy, amint azt Swedenborg mondta: Azok, akik meghaltak, nem tudják, hogy ők már holtak - legalábbis egy meghatározhatatlanul hosszú - vagy rövid - ideig. És ha egyike vagy a kivételeknek, a kiváló megfigyelőknek, azoknak a fajtájából is az emberi arcot olvasóknak, akkor nem tudod többé nem látni Valit mondjuk húsz évvel később, töpörödött arccal, kiürülten, összementen, még látszat-tartalmát is veszítve, Évitől és csakis Évitől függve, rátapadva, rajta élősködve. Mintha egy kései Goya-képből nézne az élénk fénybe hunyorogva vissza rád. Évinek csak meg kell pöckölnie, és hullik is már le róla, mint ősszel a fáról a levél.

Másik sorsdöntő relációjában Évi hálából-bosszúból minimumként, amolyan vérkeringést frissítő, beidegzett testgyakorlatként, időnként prakkerével hatalmasan elveri a port Zoltán hátán, valahogy úgy, amint ez történni szokott minden bábszínház-előadáson, csak ott, a gyereksereg ujjongó örömére, valódi porral. Itt viszont az egész már réges-régen elsorvadt senkinek sem fájó, csak a megszokás kedvéért eljátszott műbalhévá. Az egész életével alaposan fölkészült Zoltánnak, a legkevésbé sem úgy, mint Valinak, ez viszont meg se kottyan, lévén ez része az ő külön alkujának, amelynek a következményeit zokszó és főleg feltételek nélkül vállalta, és viselte. Megrázza magát, mint a vizes kutya. Végső fokon nem is veszi magára, hiszen neki dolga van, ő nem ér rá érzékenykedni - egészen az utolsó, a legutolsó pillanatig. Évinek ezért aztán a nagy hajszában olykor még arra is időt kell szakítania, hogy a rosszabb időszakokban csaknem állandó jelleggel megbántott Zoltán miatt valamilyen zavaros lelkiismeretfurdalás-félét érezzen. Ez ugyan nem akadályozza meg őt semmiben, csak hát ezzel a furdalással mégiscsak jó előre, még a bűn vagy a vétek elkövetése előtt, de főleg közben meg utána föl is menti magát, hiszen ilymódon mégiscsak kiépítette a szükséges tartalékot. Amiből aztán jut is, marad is...

Ami végül engem illet, én nem tettem ezt vagy azt - nem is tehettem volna, hiszen ilyen értelemben véve nem volt nekem a legcsekélyebb fogalmam sem arról, hogy mi is lenne az, amit vállalok. Ne felejtsük el: azzal, hogy Évi velem nem értette meg Zoltánhoz fűződő viszonyát, tehát azt sem, hogy hozzá bármikor visszatérhet, és főleg azt, hogy miért teheti ezt, hogy ebben miért oly határtalanul biztos, engem nemcsak hogy sötétben hagyott közös létünk kulcskérdését illetően, de - és ez a legkevésbé sem túlzás - szabályosan falhoz állított. A legtöbb, amit szerelmem nekem hagyott, az az volt, hogy - tealeveleket olvassak, már persze ha ilyesmire hajlamom meg ebben némi gyakorlatom lenne. Vagy ottmaradva és a fal mellett állva várjak türelmesen a kivégzésemre. Persze hogy a napon, nem is az árnyékban. Hiszen én még halálom után is jó ideig hiú leszek a külsőmre.

Na és hogy közben én, ott a fal mellett várva, mind gyakrabban kételkedve bármiféle realitásban, egyre inkább érezzem magam úgy, mintha csak egy másik, remélhetőleg nyíltabb kimenetelű regényben vagy talán egy kevéssé ismert anekdotában leledzenék. Mert hiszen Évi közben mindent tudott - valahogy így (a legújabb változat, még mindig ugyanarra a témára, a háttérben egy halk, érzelgős angol-valcerral): 'Kipróbállak, kis szeretőm - jó, igazad van, a jövőbe nem láthatunk, tehát helyesbítek: nagy, eleddig vitán felül legfontosabb, ha muszáj ezt hallanod, hát észbontó szeretőm -, osztán ha bármi lenne is az oka, de nem válsz be, vagy jóllaktam veled, gyomorrontást kapok vagy közbejön valami előre kiszámíthatatlan, mondjuk egy csodaszépen induló, győztesnek tűnő, de végül mégiscsak vesztett forradalom, akkor üsse kő, megyek-mendegélek én hazafelé - a többi? Bűnbánok egy sort, tudod, abban én már egyre jobb vagyok - na, nem kell félni, nem igazán, nem magamat megalázva teszem ezt, hiszen erre szükség sincsen, mindössze csak egy kicsit. Fura, ha ilyesmit teszek, előbb-utóbb mindig bele is élem magam. Nem, dehogy is, nem színészkedés ez, sokkal inkább a helyzet visszásságára rádöbbenés. A többi, Tamásom, a te dolgod, az már a legkevésbé sem rám tartozik.' Mint később hozzátehette volna: és az engem nem is igen érdekel. Mondhatnám egyáltalán nem. Nem érdekel és nem is érint. Hiszen akkor már valóban nem is érdekelte. Nemcsak akkor! Sem azelőtt, sem közben, a legkevésbé meg utána! A mór megtette kötelességét, a mór mehet...

Igen bizony, amennyire csak azt én meg tudom ítélni, Évit az én sorsom, mármint egy tőle független, csupán a saját jogán létező Tamásnak a sorsa amúgy igazából soha, de soha nem is foglalkoztatta. A szokott fantáziahiány miatt, például. Az a Tamás, aki nem hozzám tartozik, aki nem részem, miért is foglalkoztatna engem - pont ő, oly végtelenül sok ember közül?

De hát, az isten szerelmére, ha mindez így lenne, akkor miért írta azt a levelet? Akkor mit jelentett számára 'élete legnagyobb szerelme'? Átjáróházat, fogadót a keresztútnál? Saját vágyainak bármiféle önálló léttől elkülöníthető, független, viszont az adott célra elsőrendűen alkalmas kielégítőjét? Gyorsított szextanfolyamot kedvezményes áron? Kirándulást, mondjuk magába az 1001 éjszakába? Kiruccanást a kinyújtott kezével is elérhető mesevilágba? É ha ez így van: végül is mit jelent saját maga - a saját maga számára; mit gondol magáról, minek, ha a tárgynál maradunk, minek is tartja magát, milyen viszonyban van magával? Avval a nővel, akinek a cselekedeteiért vállalja a teljes azonosságot? Méghozzá úgy, hogy mindaz, amit erről gondol, csillagászati távolságban van az ő állítólagos igazság-imádatától, amely nélkül ő létezni sem tud! Meg attól, hogy a visszamenési lehetőség el-nem-vágásával már eleve, a kezdetek kezdetétől és megváltozhatatlanul halálra is ítélte a mi 'szerelmi vállalkozásunkat'? Hát nem elképesztő, hogy szerelmem természetének egy ilyen sárga földig lesújtón, a legkevésbé sem csakis a saját, de mások életével rémisztő felelőtlenül játszó oldalát, dermesztő nem-törődömségét így utólag és ilyen megsemmisítő módon kell megismernem?

Ezek szerint tehát igaz lehetne az a több mint gyanús mondás, hogy míg a férfi a nőben magát a nőt kívánja, addig a nőnek minden vágya pontosan ugyanarra irányul, vagyis arra, hogy a férfi őt fölmagasztosítsa és ilyenként kívánja - na és ez, pontosan ez, illetve ennek a szakadatlan, ha lehet, sokoldalú bizonyítása őt nagyjából-egészében már ki is elégíti? Kísértetiesen úgy hangzik ez, mint a freudista Ferenczi Sándornak a fentieknél jóval konkretizáltabban kifejtett elmélete a thalasszális regresszióról, vagyis a szexről mint a meleg őstengerbe való visszatérésről, onto- és filogenetikailag egyaránt. A férfi a szexuális aktussal mondhatnánk visszatér az emberiség ősotthonát nyújtó meleg tengerbe, tehát az anyaméhbe, az ős-tökéletesség állapotába, ahonnan egész életére kiható traumák közt kellett végül is távoznia. Na és a nő? Ferenczi szerint a képlet egyszerű: a nő önmagát a férfi nemiszervével azonosítva teszi ugyanezt - lényegében, bár kétségtelenül jóval faramucibb módon. Amolyan társasutazásként. Ó, bocsánat szegény fejemnek, ilyen messzire azután már végleg nem szeretnék elkeveredni. Ehelyett tehát folytatva a gondolatot: ha azután beáll ennek, a férfi rá irányuló akarásának, kívánásának, a 'tengerbe' visszakívánkozási vágyának a hiánya, attól nem egy nő azon nyomban össze is omlik. Márpedig ha Ferenczinek ebben igaza van, akkor a nárcizmus, az elfogadott megítéléssel a lehető legélesebb ellentétben, sokkal inkább lenne jellemző a nők többségére, mint a férfiakéra. Jól nézünk ki: mindenfajta túlzástól tartózkodni kívánva olyan állításokhoz érkezünk meg, amelyekért a fél világ nyomban vad kutyaként mar bele a sarkunkba, és ezzel a fenséges görög mitológiát felborító kijelentéseink visszavonására kényszerít. Mi meg ott állunk Galileóként, és előbb-utóbb készek is leszünk villámgyorsan, ámde nehezen kivívott reputációnk védelme érdekében nem többet, de végső fokon csakis taktikai visszavonulást hajtani végre.

Ezt azért már mégsem várva meg, nosza térjünk vissza a megválaszolandó kérdéshez: a Petőfi Kör, a kezdetek kezdete óta végül is mi változott meg alapvetően? A forradalom leverésével a dolog természetéből kifolyólag a legdrasztikusabban a politikai helyzet változott meg. De meg ám. Na és hogyan tükröződött ez Zoltánnak vagy Évinek a státusza, a kilátásai szempontjából? Hogyhogy hogyan? Ugyanúgy, mint eddig. Vagyis hogy lényegében semmi nem változott! Sem jelenükben, sem közvetlen, sem feltételezhetően közvetett jövőjükben. Olyannyira nem, hogy ott kellett már használatra készen álljon a zsidó önámítás mesteri szinten kidolgozott, teljes készlettára, az 'antifasiszta' beidegződések komplex politikai reflexrendszere: nem, mi nem ezt akartuk; lám csak, hogy megnőtt pillanatok alatt az akár véres ellenforradalmi restauráció lehetősége; a fasizmus több mint reális veszély, mint ahogy az lesz még sokáig, legalábbis a mi életünkben, és így tovább, és így tovább, a végtelenségig. (Antiszemitizmus? Ez alatt a rövid két hét alatt főleg távollétével tüntette ki magát - általában is, de még inkább ha összehasonlítanánk az ország történelmével mondjuk az utolsó két évszázad tetszés szerint kiválasztott két hetében! Ugyan már, ki hagyja magát ilyen apróságoktól zavartatni - és tenni ezt éppen Magyarországon? Ahol még évtizedek múlva is tanulmányokat fognak írni az "antiszemita forradalomról" és annak a megnyilvánulásairól Kisbürgőzdön? Hogy aztán az ott nagynehezen fellelt valamit felnagyítva kiterjesszék majd az egész országra is. Úgy is, mint objektív történészek.) Azután következik majd a magyar-zsidó összefoglalás lényege: bármilyen más, nem-kádári kimenetel sokkal rosszabb lett volna, márminthogy az 'ügy' szempontjából, de azzal együtt személy szerint nekünk is. Vannak ennek a kádárkodásnak sajnos gusztustalan oldalai is, de hát végül is minek nincsenek? Alternatíva? Olyasmi bizony nem létezett. Így tehát az egész egy merőben gyakorlati részletkérdésre redukálható: belépjünk-e az 'új' pártba? Nem sürgős - mondhatta Zoltán, a 'bölcs rabbi' -, majd meglátjuk.

Meglátták: biztos voltam benne, hogy május táján léptek be. Tévedtem, mert ugyan csak egy hajszállal, de túlbecsültem őket: közös ismerősöktől tudtam meg, hogy megtették ezt már - áprilisban. (Mert fogamzani meg kommunista pártokba belépni - valamilyen szinten mégiscsak rokonfogalmak lévén - mégiscsak a legjobb tavasszal. Követve a természet hívó szavát.) És május elsején már föl is vonultak vállalatukkal, gondolom. Hiszen hat hónappal a forradalom kirobbanása után megintcsak, mintha közben mi sem történt volna, ugyanazok a 'spontán' százezrek masíroztak el az immár tanktalanított Kádárral ékesített dísztribün előtt. A parázna hangszórókból ugyanúgy süvítettek ki az új hazugságokkal felhígított, régi-új jelszavak. Nem lehetett őket egymástól megkülönböztetni - hiszen egy leopárdokkal teli cirkuszi ketrecben ki lenne képes kivenni az egyes foltokat, és csakis azokra összpontosítani? Akkor volt divatban az egyszerűségében is szörnyű alapvicc: Kohn és Grün 1957. május elsején tátott szájjal, az elképedéstől bambán bámulja a vörös zászlók, a transzparensek erdei alatt vonuló, éneklő, kajabáló tízezreket. Nézd, ott a Kovács - csikorgatja fogait őrjöngve Kohn -, az, akinek a forradalom alatt a legnagyobb volt a pofája! Ott meg a Németh Sanyi - együtt, összeölelkezve meneteltünk a Margit hídon Budára meg vissza 23-án! És közben ő tűzszínű fejjel Mindszentyt éltette! Nézd, ott sündörög a Szabó Feri, a kezébe belenőtt vörös zászlajával, az, aki november elsején meg akarta fojtani a párttitkárt! Úgy kellett őt róla hármunknak lekaparni! Hát ehhez mit szólsz? Mire Grün válasza: Ez, barátocskám, a szokás hatalma. Kis ország vagyunk - csőcselék csak egy van.

És ehhez tartozott már akkor az én szerelmem? Tessék szíves lenni egymás mellé tenni a két szót és ki is mondani, szépen, csücsörítve: csőcselék - szerelmem? Szerelmem, a csőcselék? Csőcselékszerelem. Érdekes nyelv a magyar, nem?

A változásképtelenség magasiskolája

Még jóval május elseje előtt készen állt az előregyártott elemekből összeeszkábált, onanizálásra lubrikált ideológia. Amelynek mindenki másnál impresszionálóbb mestere és egyben példaképe lehetett volna nem más, mint volt tanárom, elképesztően változatos karrierjének egyik utolsó állomásaként Nagy Imre államminisztere, Lukács György. Aki az öngyűlöletnek nem is csak egy, de két formáját egyesítette magában - a zsidóét meg a burzsoáét. Ezekből az egyiket készen kapta, már úgy értem, örökölte, míg a másikat meg kellett szereznie magának úgy, hogy a kettő hatását együttesen, egymást erősítve fejtse ki. Őrá, erre a lenyűgöző példányra a számtalan kísérlet közül az alighanem legtalálóbb leírást Saul Bellow adta meg - már persze Thomas Mannon kívül -, amikor kifejtette: "Csodálatos mennyiségű intelligenciát lehet befektetni a messze a saját szintjét alulmúló tudatlanságba, ha az illúzió igénye ezt frenetikus erővel követeli meg."

Zoltán jóval egyszerűbb, sémaszerű variációjában ott volt, ott kellett legyen a félelem, meg persze az önismétlés ellenállhatatlan kényszere, amint azt már bátorkodtam mondani, a több életre szólóan is tévútra ment magyar zsidó öngyűlölő, minden visszautasítás ellenére is összeszorított fogakkal asszimilálódni akaró, öngyilkos komplexuma. Mit számított neki, hogy a forradalom vezetői és részvevői közt sok volt a zsidó, hiába adták közülük jónéhányan életüket, sokan fiatal életüket mártírokként a nemzeti ügyért, őt meg a hozzá hasonlókat ez még arra sem késztette, hogy nem többre, de legalább pár percre ezen elgondolkodjanak. Hát akkor miért is csodálkoznánk azon, hogy a mindenkori kádárok például a volt cionista vezető, Aczél György dörzsölt útmutatásával persze hogy pontosan tudták, hogyan kell az agyilag elkorhadt zsidók félelmeinek és gyávaságának a húrjaiból egy Stradivarihoz méltó hangokat varázsolni elő. Művészetük ihletett gyakorlására még nem is lett volna olyan égetően nagy szükség, hiszen - éppen Zoltán példája tanúsítja - játszottak gyatra húrjaikon - igaz, ma már nem a hajdani, egykor oly legendássá tett háztetőn - rettegő-mesterien a fürge ujjú, kerge emberkék maguk, külön oktatás vagy buzdítás nélkül is, minthogy ehhez értettek a legjobban, ebben volt a legnagyobb gyakorlatuk. Saját szemük kiszúrásában, saját agyuk bomlasztásában. Olyannyira, hogy senki se kételkedhessen benne: a jövőben is minden adandó alkalommal ugyanezt fogják tenni. És ha az egymást követő, rothadtabbnál rothadtabb bandáknak a jelenlegi, a pillanatnyilag aktuális válfaja egyszer csak kisöprődik majd az ottani hatalomból, vagy az söpri majd ki újra az őt egykor kisöprőt, a magukat oly végtelenül okosaknak és tapasztaltaknak tekintő, bölcs zsidó rabbik vágyódni fognak utána, eltelnek nosztalgiával, visszavárják majd - ahelyett, hogy... Na mindegy. Igen, mint a ganajtúró bogár, teszik újra, mindig ugyanazt. Ugyanabban a közegben ugyanazt a ravasznak meg eredetinek hitt aktivitást. Teszik mindaddig, míg a Duna nem ér bokáig...

De azért csak ne ringassuk magunkat illúziókban: nem úgy teszik majd, mintha ez lenne az egyetlen működő politikai reflexük. Egy másik, ehhez szorosan kapcsolódó, de önmagában is fontos reakció: a múlthoz, a kommunizmushoz, magához a párthoz fűződő viszonyuk, annak mindenkori pillanatnyi állapotában. Általában is, hogyne, meg személyesen is. Amely viszony viszont függ attól is, hogy honnan, merről felől jön valaki, de még nagyobb mértékben attól, hogy hová akar és tud, vagy egyáltalán, hová képes menni. Persze ha csak Svejkhez, az olajra lépésre még csak nem is gondoló, derék katonához hasonlóan nem jár körbe-körbe-karikába, és amikor kételyekkel, sőt gyanakvással eltelt, élénken érdeklődő feljebbvalói meg szökevényekre vadászó tábori csendőrök faggatják, vajon mit gondol, hová megy, mély meggyőződéssel nem adja mindig ugyanazt a választ: Ceske Budejovicébe. Miért, hová menne máshová? Nem, dehogy, nem is a sör miatt - Budweiser, ugye? -, bár be kell vallja: az sem éppen kutya. Oda se neki, ő csak marsol katonásan előre, tovább és tovább. Bárhová is megy, nyilván ott lesz majd az ő számára az ő saját, különbejáratú Ceske Budejovicéje. Ahonnan már csak egy rövid kis menetelés magába a halhatatlanságba.

Lehetett valaki fiatalon, rémisztő fiatalon és tudatlanul 1949, '53, de legyünk nagyvonalúak, legalábbis elvileg akár még '56 előtt is kommunista párttag vagy szimpatizáns anélkül, hogy teljes mértékben vagy akár csak körvonalaiban is megértette volna a kommunizmus természetét, vagy saját kínkeserves tapasztalatai meg a másoktól tanultak alapján új szemmel kezdett volna nézni azokra a politikai módszerekre, amelyek annak víziójából, jövőképéből mindennél logikusabban következnek. A mi 'valakink' azután, bármennyire irtózott is attól a pillanattól, az idők során egy bizonyos ponthoz elérkezve mégiscsak rá kellett döbbenjen, sokkszerű hatással, hogy a párt lehet ugyan sok minden, de magában a vérzivataros valóságban egyáltalán nem az, mint aminek ő eredetileg vagy akár később, némileg már módosítva gondolta volna. Amilyennek szerette volna hinni. Ezért aztán, kisebb-nagyobb válságok, néminemű lázadozások után előbb-utóbb végre szembenéz ezzel meg önmagával, levonva a konzekvenciákat szakít a párttal, szembe is fordul vele; teszi ezt pedig alighanem ugyancsak ingerülten és, amint az egy őszinte emberhez, egy felettébb őszinte balekhoz illik, haraggal eltelten, akár mélyről jövő, forrongó dühvel átjártan. Egy olyan rászedett baleknak a dühével, aki életéből éveket, talán a legszebb éveit, talán tiszta lelkiismeretét, magában való hitét pocsékolta el mi másért, mint egy csalásért. (Az ilyen vagy ehhez hasonló csalásokkal házalást nevezték a múlt század közepe táján préri-Amerikában, már a nevében is keserűen átkozódva, kígyóolajjal kereskedésnek. Az az olaj, mint a kommunizmusnak a receptje, csak akkor még palackokban, üvegcsékben tárolt folyadékként volt felhasználható, mert ugyebár benne rejlett a boldog, a békés élet maga, hiszen a vele kereskedő reklámja szerint gyógyítóan hatott csaknem minden bajra - igaz, akkortájt ezeken, mai utódaiktól eltérően, inkább csak a fizikai bajokat, a csúzt, az isiászt, a kólikát, a kehességet, na és főleg a makacs furunkulusokat értették.) A mi balekunk előszeretettel feledkezhet meg arról, hogy az ilyen csalások lebonyolításához az üvegbe zárt, egy dolláros löttyön kívül nagy általánosságban ugyebár mégiscsak két fél kelletik! Amint azt a szovjet-amerikai viszony tárgyában, már a végjáték változatos végfázisaiban, mondjuk úgy Reykjavik után Ronald Reagan a legkülönfélébb variációkban oly gyakran ismételte el, egyszer még Gorbacsov nekikeseredett, csak félig-meddig tréfásan panaszos kifakadását is kiváltva: Márpedig a tangóhoz általában mégiscsak két táncosra van szükség!

A fentebb leírtak kétségkívül egy végletekig leegyszerűsített sémát nyújtanak, amely magában a gyakorlatban számtalan, többé-kevésbé eredetinek tetsző formában jelenhet meg. Egyebek közt ezért is történt például szívóskodó jómagammal, hogy végleges szakításomnak a folyamata a párttal - bár lényegében csakis hónapokról volt szó - tovább tartott, mint amennyi időt magában a pártban aktívkodással töltöttem. Már persze azon kívül, hogy a csakis velem elkövetett ocsmányságokból, meghurcoltatásokból, kizárásokból-visszavételekből nem voltam hajlandó magára a nagy egészre kiterjesztendően elítélő véleményre jutni, és ezért levonni a végső következtetéseket. Gondolkodó emberhez méltón a legeslegutolsót is, semmit sem bízva a holnapra, még kevésbé a véletlenre. Nem siettem el bármi ilyesmit tenni, mert az így esetleg nem lenne fair - mondogattam egy ideig magamban, magamnak. Ezért is szakítottam részletekben, kisebb-nagyobb adagokban, egészen addig, amíg végül is eljutottam oda, hogy képtelen voltam megbocsátani magamnak az ebben az ügyben többé már nem megengedhető időhúzás mindennél megalázóbb valóságát. Vagyis azt, hogy nézzem akárhonnan is, én is egyike voltam a balekoknak, a palira vetteknek. Az ilyesmit nehéz ám elviselni valakinek, aki ad magára valamit! Hát még egy állítólag hétpróbás vagánynak!

Egy másik képlet: sok kommunista, alighanem az elkötelezettek többsége marad helyén évekig-évtizedekig, lelküket melengetve a látomás lángjánál meg fényénél, igaz, közben, amikor már muszáj, megpróbálva, amennyire csak képesek, szemeiket szorosra zárni a kommunista gyakorlattól elválaszthatatlan rémtettek növekvő tömege, a fertelmes látványok véget érni nem akaró sora előtt. Aztán egy napon - vagy talán kétszer, tízszer, százszor is egyetlen életben? - nem marad már többé lehetőségük arra, hogy ne nézzenek szembe a tényekkel, úgy, ahogyan azok végre dermesztő csoportképbe állnak össze számukra (Évike '56-ban?). Egész valójukban szörnyednek el attól, hogy miféle borzalmakat voltak képesek nemcsak 'megmagyarázni', de támogatni is. Életük hátralévő részét az így összegyűjtött, nyomasztó adósság törlesztésének a kényszere alatt azzal kell eltölteniök, hogy megkíséreljék lekaparni magukról bűnrészességük sötét, mint ott, az Országház előtti téren is megfakulni sehogyan sem akaró foltjait. A siker minden reménye nélkül, mert az, ahogyan ők a kommunizmust megértették, közel sem hatolt elég mélyre - vagy emocionális indíttatású volt (Évike!) -, ezért önmagában ez a tény is összkomfortos zűrzavarba sodorja őket. Olyanba, amelyben már csak egy lepusztított kommunizmus az övék, nem az, amelynek nemrég még volt megélhető víziója, amelybe - küszködések, hazug kompromisszumok közepette - még egy ideig a hitet is bele lehetett fektetniök. Közben komoran sejlik fel előttük a rettenetek rettenete: az új világ a kommunizmuson túl már sem vízióval, sem hittel nem látja el őket!

Ezért aztán ezek előtt az ex-, nemzeti, fél-, negyed-, euro-, reform-, neo-, posztkommunisták, az özvegyek, az árvák előtt többé a kiábrándultságon, minden új megvető lenézésen és persze a gyűlölködésen kívül az égvilágon semmi, de semmi sincsen. (Kivéve esetleges anyagi érdekeiket. Ez azonban már egy egészen más kérdés.) Előttük ott mered fel teljes magasságában a fenyegetés monstrum-medvéjének a barna foltja; mert hiszen ők szűkölő pánikjukban közel sem magával a vízióval számoltak le, hanem csakis annak a politikájával. A mindenkori, a napi politikájával. Maga a vízió azonban a 'józan ész', az 'értelem', a 'ráció' nevében továbbra is szorosan tartja őket halálos ölelésében, a világ minden kincséért sem engedné el őket - "jó, a szocializmus, illetve a szocializmusnak ez a formája megbukott, de hát azért a szociális kérdések továbbra is jelen maradnak!", mondta vagy harminc év után nem is kissé komikus, viszont mégiscsak végső kétségbeesésében Lukács egyik hajdani dísz-tanítványa - és ők ott állnak meghasonulva, képtelenül arra, hogy a lelket összeroppantó szorítás ellen bármit is tegyenek. Csak mint egy tibeti imamalmot, szakadatlanul pergetik és közben mormolják a varázsos szavakat: o mani padme hum. Álljon meg a menet (mondja ez a speciális imamalom): hiszen azért megadatott nekünk az emberiség nagyszerű hajnala, a Felvilágosodás, a mindörökre utat mutató Nagy Francia Forradalom, a bukásában is oly magasztos Kommün, az ezerfelé tapogatózó, zseniális utópista előfutárok, és mindennek a csúcsa, maga a Nagy Októberi... - kapaszkodnak kétségbeesetten az ecsetbe. Meg közben mondják-mondogatják: én persze nem vagyok sztálinista, de azért... (Hogy egy ilyen ártalmatlannak tűnő, rendszerint magát szerényen összehúzó kis 'de', a nyelv egészében nevetségesen jelentéktelen szerepet játszó kisegítő szócska, ha az ördög megszállná és így önállósítaná magát, hány nyelven tudna mindennél ékesszólóbban beszélni, ha egyszer, egyetlenegyszer folytatnák is! Csak persze a 'de' kimondói csalhatatlan érzékkel tudják, hogy erre vonatkozó felszólítást többé sosem fognak kapni senkitől sem.) Vagyis, amint arra már ismételten utaltam: a kommunizmus lehet rossz, galád és ezért elvetendő - de hogy ettől az elvetendőtől végleg el is lehessen szakadni, ahhoz az is nélkülözhetetlennek látszik, hogy valami más viszont - jó legyen. Vagy legalábbis jobbnak tűnjön. Vagy ha már az sem, akkor végszükség esetén a két rossz közül legalább legyen a kevésbé rossz. (Persze nem egy képviselőválasztás erejéig, hanem mint egy komolyan vett elkötelezettség.) Ez ugyan ideig-óráig segíthet, de hosszabb távra irányadóként sajnos már nem használható. Hogy miért nem? Íme: Er nennt's Vernunft - mondotta az Ördög Goethe Faustjában - und braucht's allein, nur tierischer als jedes Tier zu sein. "Azt józan észnek nevezik, és arra használják, hogy még a vadállatoknál is vadállatiasabbak legyenek."

Hogy miért történik ez velük? Talán valóban azért, mert csak valami ellen lennének, nem pedig valamiért? Lehet, hogy e nélkül az utóbbi 'valami' nélkül az ember tényleg nem több, mint egy vadállat? Lehet, hogy e nélkül a valami nélkül az ember elérkezik oda is, hogy nem képes különbséget tenni gyilkos és áldozat között? Hogy enélkül számára 'sajnos' minden igazság - csakis relatív; hogy választani a jó és a rossz között - eleve reménytelen, tehát értelmetlen vállalkozás? Hogy ha nincsen többé kommunizmus, akkor - méltó bosszúból? - az égvilágon mindennek áramvonalasan relatívnak kell lennie? Nem csalás, nem ámítás, de hogy ne legyen többé nem is egy jó archimédeszi, csak egy végtelenül egyszerű, ha nem is fix, de a valóságban kétségkívül létező pont sem, akkor nincs többé miben megkapaszkodni? Hogy enélkül az ember egész lénye olyannyira feltárt, illúziórombolóan titoktalan és érdektelen, mint a magát megsétáltató, peckesen körülhordozó nudista - hol másutt, mint a hosszú harcok után végre már hatóságilag engedélyezett, tehát - ugye logikusan - érdektelenné meg ártalmatlanná tett, sőt taszító, gusztustalan petyhüdt-testűekkel, elhasznált romhalmazokkal úgy-ahogy megtöltött nudista strandon? A mára már a szextelenségnek szentelt szabadtéri templomban? Mesebeli Évike módjára vágva bele a világ képébe a többé még csak nem is vitatható igazságot - ezúttal magáról az emberi testről?

Tudom és ismétlem: ezek csak amolyan repedtsarkú lotyó-sémák, még mint olyanok sem teljesek, csak kapkodva felskicceltek. Mégis, ezeken nem mélységesen elgondolkodni - az mindenféle félszeg, félsegges szakítási kísérletet szükségszerűen kudarcra ítél. Ami marad, az alkalmasint nem más, mint: bűnsegédi bűnrészesség.

Tessék mondani, nem volt igaza Juvenalisnak, amikor ezt írta: Difficile est satiram non scribere - vagyis: "Nehéz szatírát nem írni!"

* * * *

Nosza térjünk tehát vissza a személyi elemzés megszakított fő vonalához. Amennyire nem változott Zoltán és Évi helyzete, olyan drasztikusan változott az enyém. A politikai is, meg az egzisztenciális is. Egyértelmű volt: én itt pária leszek, aki mélyen a jelenlegi szint alatt sem lesz képes megkapaszkodni. Már persze ha váratlanul nem kezd el 'alkalmazkodni'. (Mintha lenne nekem akárcsak fikarcnyi mozgási lehetőségem is!) Karácsony táján föl kellett merüljön bennük annak a lehetősége is - ahogy erről Palival annak idején szót ejtettünk -, hogy én az új-régi rendszer rendőrségével is bajba kerülök, ennek valamennyi lehetséges kihatásával - még magára Évire is! A már igen fiatal korában 'bölcs' Zoltán ezt, a rólam beszerzett információk birtokában, nyilván nemcsak hogy tisztán látta, de körültekintően, várható rövid és hosszú távú következményeivel együtt lendületes ecsetvonásokkal vázolta fel Évi számára. Miért is ne tette volna? Évinek pedig, ha egyáltalán lett volna kedve hozzá, akkor sem volt mit szembeállítania ezzel a 'bölcsességgel'. Mit is mondhatott volna? Hogy életem szerelme most bajba kerülhet - én tehát ezt ki sem várva, azon nyomban le is lépek? Zoltán viszont valahogy így foglalhatta össze a helyzetet: rendben van, kiszórakoztad magad kedvedre, kis feleségem, de a játéknak vége, a tétek halálosan komolyakká váltak. Álljon meg a menet, itt többé már nem holmi erotikus picsipacsiról van szó! Zoltán zúzmarás összefoglalója szólhatott volna így - de Évi ezt nyilván szaktanácsok nélkül is kiválóan megértette.

Mindennek ellenére sem igaz, hogy előtte egyetlenegynek a kivételével minden más út elzáródott volna, hogy ne próbálkozhatott volna más megoldási kísérletek felkutatásával. Hiszen a logikusan felmerülő és egyben a legelső elképzelés, amely emberi emberek közt emberi módon alkalmazható: mindezt egyszerűen, együtt a pesti rabbi 'bölcsességeivel', a félelmekkel meg a kételyekkel el kellett volna mondania - nekem! Nem, persze hogy nem az eleve ellenem hangolt Zoltánnal meg Valival vonni meg a mérleget, hanem a legközvetlenebbül érintett személlyel, tehát velem. Csupán elismételve nekem mások szavait, vagy hozzáfűzve, ha kellett volna, akár erőteljesen hangsúlyozva saját véleményét is. Ezen belül meg kidomborítani együttmaradásunk esetén az ő jövője számára legkényesebb elemeket. Mert hát végül talán én is hozzá tudtam volna szólni, adalékokkal, becslésekkel, akár tervekkel is szolgálni saját helyzetem megítéléséhez? Mi sem lett volna tehát természetesebb, mint a végleges döntés meghozatala előtt igenis kikérni az én véleményemet? Hiszen rólam ő tudta: én akkor is őszintén elmondom neki, ha az konklúziójában ellenem szól. Mert amikor Évi otthagyta Zoltánt, nyilván neki is mondott valamit? Nem tudom, mit, de - valamit! És most, ha történetesen egyetértek vele, vagyis azzal, amit Zoltán ihletésére, anyja kotkodácsolására meg a saját indíttatására közöl velem, akkor, ha másképp nem, de legalább ilyen értelemben becsületesen zárhatnánk le szerelmi kísérletünket. Nem volt azonban olyan nagyon biztos, hogy egyet fogok érteni. Mondhattam volna az akkor rendelkezésemre álló, kétségtelenül igen szerény választékból például ezt:

Te, Évike, nekem fontosabb vagy, mint bármi más. Ebben a gyökerestől felfordult világban még inkább, mint egyébként. Tehát miattad, miattunk én semmi, de semmi olyat nem fogok tenni, nem fogok mondani, nem fogok leírni, ami bajhoz vezethetne. Ez nem is áldozat, mert, mint mondottam, te vagy te, a mindennél fontosabb. A sorsát megszolgált és éppen ezért bőségesen megérdemlő emberiség oldja csak meg problémáit nélkülem. A világ, ha tetszik, forduljon föl, álljon eltorzult fejének a tar tetejére - én kiszálltam az őrült körforgásból, mert nekem mindennél több jutott - te magad. Ezért én a 'nyerteseket' nem fogom provokálni, és ha ők provokálnak, nem fogok reagálni. Nem pörölök, félreállok.

Nyilván egy rothadt időszakról lesz szó, mondjuk két-három évről, ebben persze terrorról is - hiszen nekik azért csak ez az élet sója -, hogy azután - úgy valahogy, amint azt Horthy tette több mint harminc évvel ezelőtt Bethlen Istvánnal, csak most éppen a másik oldalról - konszolidációra fordítsanak át, persze hogy felszínesen, de mégiscsak valamilyen fajta liberalizálást hajtsanak végre. Azon belül, abban pedig már, ha csak gondosan ki nem keverem magamnak, minden bajt megúszhatok. Egész energiakészletem ráfordításával elfoglalhatom magam 'kertjeink ápolásával'. Hiszen annál hálásabb foglalatosságot elképzelni sem tudok. Ez esetben még az anyagiak terén sem kellene szembenézni áthidalhatatlan problémákkal, hiszen állás és különmunka elég sok és még annál is több pénzt hozhat a kasszára. Ketten, valószínűleg a most szerzett ramaty társbérletből kiindulva, körülbelül két-három év alatt eljuthatunk oda, hogy legyen egy szép öröklakásunk meg az itteni állapotok közepette normális polgári létünk. És ha te is úgy akarod, gyerekünk. Ez így ugyan kétségkívül optimista, de közel sem egyszínűen rózsás leírása lett volna a középtávot illetően kiszámítható feltételek közt a közös jövőnek. Igen, a kettőnk jövőjének - együtt.

Válaszolhattam volna például ezt. Évinek meglett volna a lehetősége arra, hogy ne fogadja el premisszáimat sem, nemhogy az azokra épített, azokból fakadó következtetéseket. Na és módja lehetett volna arra is, hogy elfogadja ezt a fajta 'ellen-bölcsességet'. Hogy tetsszen neki is a 'kertjeink ápolása' alatt értendő elmélyült tevékenységnek a testet-lelket serkentő perspektívája. Hogy úgy nézzen a jövőbe, mint amelyben ez teljes joggal foglalhatja el a maga helyét.

Bármelyiket is választotta volna, az lett volna kettőnk között a hozzánk egyedül méltó út akármelyik döntéshez. Miért nem tette tehát ezt, eltekintve attól, hogy amikor döntésre került a sor, akkor nem bízott bennem és ezért, bármilyen kritérium-csomagot is állítanánk erre a célra össze, nem járt el velem szemben tisztességesen? A legmesszemenőbben nem? Erre a kérdésre a válasz ma már nagyon is egyszerű.

Nem beszélhetett velem búcsúzni készülő szerelmem ez idő tájt semmi ilyesmiről nyíltan, még kevésbé törhetetlen hűségével az őszinteség iránt az 'igazság'-ról, mert valahol, ha máshol nem, de a zsigereiben meg talán hajdani olvasmányaiból lecsapódva, azokból merítve időnként emlékezett arra, mire is kötelezné az embert ember-volta, becsülete - még akkor is, amikor nagy-nagy bajban van. És mert az ember az egyetlen pirulni képes állat, ezért lelkét darabokra szaggatóan szégyellte volna magát, képtelen lett volna hangosan, úgy, hogy ő is hallja, kimondani a végső ítéletet - saját maga fölött: 'Elmegyek, itthagylak. Teszem ezt pedig annak ellenére, hogy jobban szeretlek, mint eddig bármikor. Elhagylak mégis, mert az idő múlásával, értsd ezalatt az utóbbi néhány hetet, napról napra egyértelműbbé vált: minden, ami a mérleg másik serpenyőjében van: előrehaladási, megélhetési, biztonsági érdekeim ezt diktálják. Nem, Tamás, nem én, de a sors akarta úgy, hogy te rossz parti lettél, márpedig én azt nem tudnám elviselni. Megértem, ha haragszol rám, sőt azt is, ha megvetsz érte. El kell viseljem, fizetségként, mert számomra akkor sincsen más út - itt az ideje, búcsúznunk kell! Isten veled!' - Csoda-e, ha az én volt szerelmem nemcsak nekem, de saját magának-magában sem tudta ezt így, kertelés nélkül kimondani? Sem akkor, sem később, soha? Nem hinném, hogy ezt bárki is csodának tarthatná. Hiszen ezt kerek-perc kinyilvánítani, és ezután képesnek lenni a tükörbe is nézni - ahhoz meglehetősen rothadt alkattal kellene rendelkezni. Méghozzá nem akármilyen, hanem igenis formátumosan rothadt alkattal. Márpedig az olvasónak ennyi idő után remélem nem kell magyarázzam, hogy minden hibája vagy akár főbenjáró bűnei ellenére is én Évikére nem így gondolok. Meg arra a szerencsétlen sorsú tükörre sem, amelybe mindezek után felmentendő arcát majd vizsgálgatnia kell.

Ha tehát az egyszerűsítés kedvéért eltekintünk minden mástól, akkor íme máris - máris? - megérkeztünk a következtetések tentatív levonásának a pillanatához. Ha a politikai, így tehát a bajelkerülési, a potencia-megőrzési szempontok váltak most döntőekké, akkor bármi más is közrejátszott abban, hogy Évi a döntésbe engem meg sem kísérelt bevonni, hogy ennek a legcsekélyebb mértékben sem érzi a hiányát, olyannyira nem, hogy alaposan elképedne, sőt vérig sértve kérné ki magának, ha akár én, akár bárki más közölné vele a nyers 'igazságot' - ez így jóval nagyobb méretű árulás volt, mint amit róla el lehetett volna képzelni, mint amit akár gondolatban is elkövethetett volna, mint az a kis piszlicsáré lelépés Zoltántól, oly jól ismerve a kis- meg a nagykapukat és gondosan nyitva is hagyva azokat. Tudatában annak, hogy azok a kapuk maguktól is tárva-nyitva maradnak. Zoltán akkor is minden este kiáll és ott, a kapufélfát támasztva lesi maga előtt az utat: porzik-e az már ottan a távolban? Itt viszont? Nem, itt nem maradtak kapuk, félfákkal vagy azok nélkül. Amilyen az aggyonisten, olyan a fogaggyisten, nemdebár? Hiszen jól emlékszünk még, látjuk lelki szemeinkkel, hogyan bánt annak idején Carmen-Évi a Petőfi Körben Zoltánnal?

Összefoglalva tehát a 'szakítás' címszó alatt értetteket, nem kevésbé ami azoknak az érdemi lebonyolítását illeti: a fent kifejtett körülmények között ez nemcsak szerelmünk szükségtelenül durva lekaszabolása volt, de Évikének az impozáns méretű emberi bukása is. Még a mai ocsmány világ átlagához mérten is impozáns. Gondolom érthető, miért olyan iszonyú ezt nekem így kimondani. Persze hogy tudnék rész-mentségeket fölhozni védelmére, ezek azonban a lényegen mit sem változtatnának. Annál is kevésbé, mert ha az együtt töltött fél év hegyet-völgyet bejárása után sem látott Évi bennem olyan embert, akivel mindezt meg lehet, sőt meg is kell beszélnie, akkor én nem értem, miért volt ő belém valaha is szerelmes, és miért az még ma is; persze ma már nem a realitásban, de nagyon is az emlékeiben.

Sőt, ez az egész így még nem is igaz. Mert ha tételezzük föl most felhívnám és közölném: én mindent és annál jóval többet is megpróbáltam, de tehetek bármit, elismételhetem naponta velem elbánásának a legsötétebb oldalait, az és minden más egyszerűen nem számít, ő mégis, akkor is ő, aki elviselhetetlenül hiányzik, az első géppel repülök oda; találkozzunk, de azonnal, legalább még egyszer ebben az elátkozott életben; ha ezt tenném, akkor legelső szavaival kapnám meg a boldogító igent. Igaz, aztán nyomban elkezdene ingadozni, ide-oda-visszatáncolni, hiszen mégsem babaruhát cserélni jönnénk mi ott össze. De abban a pillanatban, ahogy leülnénk egymással szemben, kezembe vehetném kezét és újra egymás szemébe veszhetnénk el, a fontoskodó világ, szokása szerint készségesen gazsulálva, azon nyomban meg is szűnne létezni. Még ennek a két fölöttébb öreg, csak éppen kamaszszívű embernek a számára is.

Ez így körülbelül világos is lenne. Lám, a józan ész, némi kis higgadtság - azért csak halkan arról a higgadtságról! - olykor még mindig hasznos tud lenni. Még akkor is, ha újra csak elnézést kell kérjek azért, mert folyton ismétlem magam. Most éppen úgy, hogy nem mulaszthatom el mindehhez hozzáfűzni: a fentebb felvázolt egyrészt-másrészt még közel sem a teljes válasz. Évit és létét, cselekedeteit, motívumait ugyanis - és ezt nem győzöm nyomatékosan hangsúlyozni - nem lehet teljesen megérteni, csakis akkor, ha fény derül majd rá: a már ismert adalékokon felül mik a leglényegesebb elemei Zoltánhoz fűződő viszonyának. Egy olyan viszonynak, amelyet a szavakat a leglazábban kezelve sem lehet 'normálisnak' minősíteni. Olykor írás közben felsejlik: igen közel kerültem már ennek a titoknak a nyitjához; egyetlen pillanatra kéne csak teljesen elengedni magam, azon nyomban meg is látnám. Aztán kiderül: messzebb vagyok tőle, mint Makó Jeruzsálemtől. Én azonban azóta a röpke húsz év óta, amióta rólunk beszélni, majd írni kezdtem, mindinkább meg vagyok győződve arról, hogy az igazság - na nem, nem Évi 'igazsága' - sokkal kevésbé titokzatos, mint amilyennek tűnik. Amit viszont egyre kevésbé értek, az az, hogy mindennek a végére érve, mindebből vajon majd mi is következik.

A szerző mentegeti magát

Egyébként is eljött, ha nem múlt már el az ideje annak, hogy ugyan csak röviden, de érintsek egy engem mostanság sokat foglalkoztató kérdést. Nyilván főleg az öregedés hatására erősödött meg bennem az a tendencia, hogy témáimat - tárgyaiktól nagyon is függően - szenvtelenebb hangnemben, ha tetszik, az impassibilité magasztos stendhali módszerével kíséreljem meg kezelni - már amennyiben ezt képességeim meg hajlamom egyáltalán lehetővé teszi. Vagy mondjuk inkább így: ez volt mindig az olvasói és ez lenne - kellene legyen - az alkotói ideálom is. Annak ellenére, hogy ennek a gyakorlatba átültetése hajmeresztő nehézségeket okoz számomra.

Minthogy viszont itt egy mindössze pár hónapig tartó, fehéren izzó szerelem évtizedeken át folytatott, a történelmi helyét még mindig el-nem-foglalt forradalommal meg annak utóéletével egybekevert, kényszeresen végrehajtott szétdarabolásáról meg újra-összerakásáról tájékoztatok, ezt hűvösen ironikus távolságtartással teljesíteni aligha lenne lehetséges. Vagy ha igen, akkor nem az én számomra. Mert nekem '56 több, összehasonlíthatatlanul több, mint elmondható, lejegyezhető részleteinek a végösszege. És mert nekem '56-ban fogant Évike több, összehasonlíthatatlanul több, mint lejegyezhető részleteinek a végösszege. És minthogy ezért a reménytelent nem is teszem, még ha néha meg is próbálom azt valahogy éreztetni, attól tartok, ehelyett - vagy éppen ezzel - könnyen félre is vezethetem az olvasót. Nem mintha bármi ilyesmit minden körülmények közt elítélendőnek tartanék; pontosan itt viszont azért nem teszem, mert közel sem lenne akár az emberi, akár az írói célom. Vagyis hogy nem szeretném azt az érzést kelteni az olvasóban, hogy a megütött hangnem utórezgéseinek megfelelően mániákus rabja lettem volna témámnak. Ez így ugyanis nem felelne meg a tényeknek. Az ide lekopogott sorok mögötti érzelmek igazi, az '56-os 'sztori'-hoz illő, de a szükségest meg sem közelítő intenzitást csakis a tízéves fordulók, az azok kiváltotta heveny emlékezési-írási tevékenység kirobbanása idején kapnak. Évikére gondolok máskor is; olykor le is jegyzem, ha valami, később esetleg felhasználható momentum tör a felszínre; ő azonban már nem része életemnek - nincsen nekem semmiféle fantázia-létem, mint ahogy soha nem is volt. (Dehogynem volt, csak ez most nem tartozik ide.) Pedig vannak mostanában már olyan időszakok is, amikor az az érzésem, hogy az egész nem más, mint szemfényvesztés. Eljutottam már jó ideje odáig: nem bánom, nem hogy gyászolandó múltként élném meg azt, hogy Évivel végül is nem maradhattunk együtt.

Hoppá, azért vigyázzunk, nehogy a kanyarban fejre álljunk. Félreértés ne essék: én nem azt mondom, hogy nem fájt. Sőt azt sem, hogy ne fájna még most is, ne szúrna időnként egy jó éleset bele oda a szegycsontomba, de úgy, hogy attól aztán még a lélegzetem is elálljon. Mégis, ezzel egyidejűleg el kell ismerjem, hogy mind gyakrabban merül fel bennem a kérdés: Lehetséges lenne, hogy egy közelebbről meghatározhatatlan szinten sosem bántam? Hogy az idő múlásával párhuzamosan erősödtek bennem az ellehetetlenítőknek tartott kételyek? Olyannyira, hogy ma már meggyőződésem: a miénk, a most már egyre inkább megértett okok miatt, rossz házasság lett volna? (Erről, majd ha mód nyílik rá, illetve amikor mód kell nyíljon rá, többet inkább csak akkor.)

Az én életem itt-és-mostja, múltja, jelene és jövője - a feleségem. (Aki hitetlenkedve mosolyogna, majd minden átmenet nélkül komorodna, majd szomorodna el, ha ezt most olvasná. Én meg alighanem követném a példáját. Éppen hogy csak egyikünk se szólna egy szót sem. Hiszen mindeneken túl azt is tudom, és ha történetesen megfeledkeznék róla, előbb-utóbb ő úgyis figyelmeztetne rá: félelmetes memóriája van, annyi minden más mellett válságainkról, ellehetetlenüléseinkről. Meg természetesen az én elképesztően hosszúvá összeállt bűnlajstromomról - valahol ott, a megbocsáthatatlanság még innenső, de már csaknem átbillenő határain.) Hát igen. Amellett az éberen kételkedő Andriskával együtt adva vannak a gyerekeink. Azután a barátok, az otthonunk, a munkám-munkája-munkáim, Amerika, ami bennem az idők során főnévből állítmánnyá változott; a zene, a könyvek, a történelem, lassan érlelődő, olykor meg is valósuló terveim, mind kevésbé a politika, egyre inkább a természet körülöttem - meg millió más, fontos és fontossá avatott dolog. Meg nagy ritkán, de azért talán a megszokottnál gyakrabban a csönd.

Évike sztorija? Az persze csak részben, igaz, nagyrészben emlékmű, érzelemdús tisztelgés, főhajtás egy élve eltemetett szerelem oltárköve előtt; annak a kibontása, az említett csöndbe hanyatlása. Kézikönyv oknyomozó történelemhez, meg egy, hogy is mondjam csak, szerencsére eleddig fondorlatosan kitervelt gyilkosságok sorozata nélküli - krimi. Nem utolsósorban: a témához méltóan parázsló passzió. Nem hiszem, hogy örök emberi gyarlóságokon meg magasztos pillanatokon túl sokkal többről lenne itt szó. Ami mégis ideláncol, az egy konkrét, a jövő sarkalatos fordulataira igenis már rámutató történelmi pillanat, helyesebben folyamat, meg egy föl-lemenő ágaival emberéleteket fölforgató szerelem csaknem vegytiszta összeforrása, egymásbakeveredése. Az Idő, az Ember meg abból is az Egyén egyszeri konvergenciája. Ami megragad, az a ritka és párhuzamos dokumentálási lehetőség az összefűződő sztorirészletekben.

Ki tudja, talán a maga szűk játékterén belül is felhasználható forrásanyag lehet ez az írás azok számára, akik egyre több tudományágban, főleg a gombamódra szaporodó határterületeken kutatják a cselekedetek szándéktalan, előre meg nem tervezett, véletlenszerű következményeinek a valamilyenfajta rendszerét, vagy azoknak, akiket ez a szerteágazóan nagy és szép témakör gazdag anyagával valóban érdekel. Az, amit angolul így hívnak: Unintended consequences. És amelyről írott könyvében (a persze hogy magyar származású, II. Erzsébet által lovaggá ütött) Sir Karl Popper - főleg a közgazdasági tudományok területén - sokoldalúan elemezte azt, amit címadó törvényként határozott meg: The Law of Unintended Effects. Amely a legpregnánsabban mikor máskor nyilvánul meg, mint amikor a politikusok 'megreformálják' a gazdasági élet egészét vagy egyes területeit. Hogy a rossz, a hibás gyakorlat lendületes korrigálásával ötször annyi váratlan és persze káros torzulást, aberrációt hozzanak létre segítő szándékú reformjaikkal.

Mindez attól tartok még meglehetősen vulgarizáltan sem véletlen, hiszen visszanézve úgy tűnhet: a szándéktalan következmények sorából áll össze csaknem maga az egész itt tálalt történet is. Ha tetszik, bizonyos, és ha úgy tetszik, általános értelemben azt is mondhatnánk: maga az életünk is. Már csak ezért sem lenne érdektelen egy eseményekben gazdag sztorit kizárólag az előre nem látható, de megtörténtük után mégis logikusan levezethető következményeinek a láncára fűzve írni meg. Hiszen ha kiterjesztjük a témát a Természetre, akkor minden nyomban egyszerűbbé válik: nincs jutalom és nincsen büntetés; ami marad, az a következmény, ilyen vagy olyan formában.

Van ennek az egész problémakörnek egy olyan aspektusa is, amelyet nevezhetnénk a 'véletlen' jelenségének - csakis olyan szűk értelemben, hogy az adott történés utólag legalább nagyrészt megmagyarázhatóvá válik, így tehát véletlenből átalakul az előre nem látható következmények egyik válfajává. Évike az ő menage-a-trois-jával például alighanem csakis komoly töprengés után döntött úgy, hogy annak idején, éppen azon a szerdán elmegy a Petőfi Kör sajtóvitájára, miközben Évikének meg nekem eszünk ágába se jutott volna valamiféle titkos terv a nagy szerelemre bukkanásra - sajnálom, de ezt, ehhez hasonlót keresni, már ha bármi ilyesmire egyáltalán lett volna hajlamom, amit nem hiszek, alighanem egészen máshová mentem volna -, amikor mindenre, csak pontosan erre nem gondolva '56. június 27-én délután elmentünk végzetessé váló találkozónkra a Tiszti Házba, oda is mi másért, mint a magyar kommunizmus végletekig kiéleződött válságáról vitázni. Vagy-avagy: ha Évi akkor nincs ott, távollétével tüntet, vagy, teszem azt, titkos küldetésben halaszthatatlan borpince-ügyeknek jár a végére, akkor már eleve garantáltan persze hogy nem is kerülhetünk össze, így a dolgok logikája szerint ő inkább járta volna a házastársi hűség már akkortájt is elavulóban lévő eszméjét mind gyakrabban keresztező útját, én meg, elérkezve oda, hogy választási lehetőségekkel többé ne rendelkezzek, a felkelőkkel együtt harcoltam volna. Ilyen fordulatoknak a több mint lehetséges következményeit - elégedjünk itt most meg a nagy vonalakkal - akár gyengécskén csörgedező fantáziával sem lenne túlságosan nehéz elképzelni. Vagy, ha már ennyire belejöttünk, facsarjunk mindezen még egyet: Ha maga Évike is - történetesen avult rögeszméktől megtisztított agyával - úgy akarja, akkor én már a vereség után, tehát '56-ban, méghozzá magától értetődően vele együtt távoztam volna Magyarországról valahová, ahol lehetőség nyílt volna arra, hogy... na igen, hát hogy sok minden egyéb mellett főleg kertjeinket ápoljuk. Így viszont nemcsak hogy ottragadtam, de tettem ezt kényszerből és nélküle is, főleg úgy, hogy azért a pár hétért-hónapért fizessek és újra fizessek, de aztán, mint a macska, a kilenc - hét? - közül megint csak egy újabb életet kezdjek. És a végén, tizenöt éves késéssel cselekedve, no lám, a történtek után harminc év múlva most mégis hol másutt, mint Amerikában találjam magamat. Sőt: magunkat. A többesszám annak idején oly elképzelhetetlen formájában, amelybe tősgyökeres Évike már nem foglaltatik benne.

A sor a köz- és magánéletben végtelen. Olyannyira, hogy nem tudom pontosan, miért, de eszembe juttatja ezt a világháború előtti pesti zsidó-viccet: Mi van kiírva Izráelben, a ma már nem létező, de akkor hatalmas jaffai kikötő szocreálra emlékeztető, ékesen szóló, a bevándorlókat üdvözlő táblájára? Tömören ez: "Itt szép lehetsz, de okos nem!"

Ó, istenem, el kéne végre jutnom Izráelbe! Hogy lássak mindenből legalább egy kicsit. Meg is fogadtam magamnak: addig semmiképpen sem halok meg. Aztán? Aztán majd meglátjuk...

* * *

Fentebb azt írtam: Évikéről az elmúlt tíz évben sem hallottam semmit, azt sem tudtam, él-e, hal-e - kivéve egyetlenegy esetet. Illetve eset-sorozatot. Amelyre nemrég, pontosabban 1987-ben került sor, méghozzá a rokoni-baráti együttlétek céljából általunk is oly szívesen és gyakorta felkeresett Torontóban, Kanadában.

Hadd adjam azonban át a szót oly hosszú idő, sőt a kölcsönös kontinens-cserék után újra Varga Pál barátomnak. Aki ugyan először, mint mondta, 'végtelen izgalmában kiskutyaként csaholva' telefonon számolt be nekem, majd ezt a cselekedetét többször is megismételte, hogy végül egy 'hivatalos' levélben tegye le újfent a garast. Ezúttal Évike sztorijával kapcsolatosan nemcsak egykori minőségében, de mint e sztorinak a meglehetősen öntudatos, barátian többoldalúan is érintett részvevője, sőt előmozdítója. Íme:

Pali levelei

Jó Tamásom, hű Tamásom!

Lévén ez nem a szokásos, érdektelen témájú, pongyolán fogalmazott Varga-levelek egyike, ezért most különös hangsúllyal kérlek, add át üdvözleteinket, öleléseinket meg csókjainkat a Holló-hölgyeknek. (Persze aszerint, hogy ki mire reflektál.) Remélem, soraim soraitokban mindenkit jó sorban - hoppá, elkapott a hév - jó egészségben találnak - írom, úgy is, mint a frontról életbenlétét jelentő és egyben tisztelgő levelét családjának hazaküldő egykori 39-es gyalogbaka Hajdúhadházára. Hiszen "Az élet szép" - mondom én, ki mással, mint Heltai Jenővel, hogy a Bakóra, a kivégzés végrehajtására 'váró', hóhér szerepébe bújt, így persze fel nem ismert szerelmére, jó Agárdi Péterre vetett sokatmondó pillantás után a makacsságában is elragadó Célia lemondó kézlegyintésével tegyem hozzá: "Tenéked magyarázom?" (Én A néma leventét Ruttkai Évával láttam, te meg, úgy tudom, még magával a szentek szentjével, Bajor Gizivel is. Igaz lenne ez?)

Mert mivelhogy teveled kell megosztanom azt, amelyre annak csoda-volta miatt egyikünk sem lehetett felkészülve. Főleg amiatt és akkor nem, amikor velem úgy is, mint morganatikus társszerzővel, most már be kell lássad, megbocsáthatatlan módon nem osztottad meg '56-os nagy szerelmed nevét, úgy értem, 'igazi' nevét. (Nem pedig az igazi 'igazit'.) Én őt csak 'irodalmi célokra ráaggatott nevén' ismertem, úgy is, mint a hőn imádott, ékesnél ékesebb jelzőkkel feldíszített, sugaras boldogságot árasztó, ámbár időnek előtte elveszített és ilyenként megsiratott Marton Évát. Minthogy nekem sem 1966-67-es szalagtöltő szeánszaink előtt, sem azután sokat szenvedett szíved egykori hölgyéhez személyesen nem volt szerencsém, így tehát én, az eleve megrövidített, csakis a te szövegedből ismertem vagy inkább véltem impresszionáló előadásaid nyomán alkalmanként rámtörő révületeimben majdnemhogy intimebb közelből ismerhetni őt. Igaz, kinézéséről, modoráról, szokásairól, viselkedéséről - természetesen '56-ban - sok mindent tudtam meg a te nemde elfogulatlan szűrődön át hőskorszakbeli Évi-szemináriumaink során, mindez azonban nagyrészt, néhány, minek is tagadjam, emlékezetes kivétellel, megmaradt egy írási célokra meg-át-újrakomponált, bár élettel, hússal-vérrel sokoldalúan feltöltött figurának a szintjén.

Az élet a maga alkotó lendületében viszont nem éri be a nyersen megszakított és már csak ezért is befejezetlen mesékkel, hanem fickós hangulataiban úgy tesz, mintha a Szentivánéji álom közepén, abban is az elvarázsolt alakokkal dugig megtöltött erdőben, Puck csínytevéseiben élné ki magát kedve szerint. Kiapadhatatlan kelléktárából válogatva valami ilyesmin fondorkodott most is itt, a rövid ideig élvezhető, mert szívet-lelket gyönyörködtető nyári szépségeiben tobzódó, dimbes-dombos, még mindig rohamtempóban növekvő, mind újabb ízekkel gazdagodó Torontóban.

Ahová ugyebár mi immár több mint két évvel ezelőtt költöztünk át a hőn szeretett Ottawából. Főleg azért, mert Margó az itteni remek zenekarban szólamvezetői ajánlatot kapott, közel sem mellesleg igen tehetséges gyerekekből létrehozott egy remek kamaraegyüttest, meg azért is, mert jómagam az egyre inkább kényszermunkához hasonlítható, bízvást mondhatóan nem rám szabott tanítási robotot korai fél-nyugdíjjal és szépen fejlett rezignációval fejezvén be, ki tudhatja, talán még idejekorán tértem át a kizárólagosan alkotó munkára. Kanadáról lévén szó, az ilyen tevékenységhez pedig nemdebár a legmegfelelőbb hely - ha nem valahová a vadonba vagy egy összkomfortos eszkimókunyhóba vonulsz vissza - minden kétséget kizáróan Torontó lenne. Amelynek egyetlen más városhoz sem hasonlítható jellege egyébként is - ezt talán mondanom sem kellene - engem egy pointillista festményre emlékeztetve alakítja ki mesevásznát az információk pont-pont-pontocskáiból. (Mindezt és oly sok más erre vonatkozó dolgot telefonon folytatott meg személyes beszélgetéseink után azért mondom így el, elnézést, ha túlságosan is esetlenül, magamat ismételve, mert ugyan ti mindezt jól tudjátok, mégis te - erre legutóbb utaltál - nemhogy nem tartottad kizártnak, de lehetségesnek is vélted, hogy levelemet úgy ahogy van teszed majd be mindössze vagy csak húsz éve készülő, így alighanem megírási világcsúcsot felállító - ez persze erőteljes túlzás -, ámbátor kétségkívül remek, kellően kiérlelt és ha jól értem, a biztonság kedvéért további érlelődésnek is kiteendő művedbe.)

Namármost a szenzáció, vagyishogy a minden mást háttérbe szorító tény, gondolom mára már széleskörűen, ha nem éppen világszerte közismert szerénységemnek a chef d'oeuvre-je, A huszadik századi képzőművészet kompendiuma, a múlt héten, fanfárok ünnepi harsonája kíséretében jelent meg és aratott legott extatikus sikert. (Mellesleg mellékelem az első, elragadtatottságukat oly sikertelenül visszafogni megkísérlő kritikákat; megnyugtatásul közölném persze azt is, hogy tiszteletpéldányt már postára is adtam családi használatra, na és jövőbeni ereklyeként megőrzendően a kegyben tartandó emlékek közt.) Természetesen Torontóban a sorsdöntő fejleményekkel lépést tartani minduntalan megkísérlő elit-közönség másról sem beszélt, csakis a szerzőről meg művéről - minden más téma farkát behúzva sompolygott le a napirendről. Olyannyira, hogy ezekben a napokban még az általad Böbe babának nevezett hajdani csaknem évfolyamtársad, itt meg emellett amolyan félállásban hőn szeretett királynőnk látogatása sem váltott ki nagyobb érdeklődést a gyorsan változó lakosságú országban. (Kár, hogy te nem jöttél át találkozni vele, a még mindig nagy formában lévő Great Old Ladyvel, egykori titkosnál is titkosabb aráddal. Akit oly végtelen szigorral szólított el mellőled az a fránya, őt kezénél-lábánál fogva megkötő, mellesleg éppen a szükséges mértékben saját módján, igenis utánozhatatlanul egyéni, british bájjal, de úgy is impozánsan végrehajtott kötelesség.)

Minthogy a XXIII. Nemzetközi Könyvkiállítás és az azzal összekötött tanácskozás ezúttal éppen itt tartja rendes évi dorbézolását, a várakozástól elrévült világ ennek keretében, a kanadai pavilonban megrendezett nagycécón lehetett megrendült tanúja a MŰ életrekelésének csakúgy, mint ahogy a kellő módon róhatta le a helyhez illően és stílszerűen, meglehet angolosan visszafogott tiszteletét a megrögzött szokása szerint a háttérbe húzódó szerző meg teljesítménye iránt. Amely sugározza magából a bölcsességet, valahogy úgy, mint annak idején a szülők kandallója tette azt a nagy téli bedurrantások idején a hővel. És amelynek a maláriás színű csempéihez az ifjabb korában alighanem élveteg Sári néni skót szoknyáját csaknem a feje búbjáig fellibbentve - a szokás hatalma? - nyomta oda háta közepét meg az az alatti, ma már sajnos csakis ülési meg járulékos funkciókat betöltő tájakat a meleggel átitatásra.

Kiadóm ez alkalomból az itt hancúrozók közül vagy 200 meghívott számára igen szűk körű, intim hangulatú fogadást is rendezett, hol másutt, mint a Claridge-ban. A kanadai és amerikai vendégeken kívül a világkiállításon őgyelgő-díszelgő egyes arra érdemesnek ítélt, a külföldi kiadásban, terjesztésben potenciálisan érdekeltnek minősített személyt is odavarázsolt a levelemhez íme mellékelt, játékosan cicomás, Bauhaust imitáló meghívóval. Itt nem kívánlak untatni a méltatások részleteivel - a könyv sajtóvisszhangjáról majd egy külön összeválogatott csokorban tájékoztatlak -, még kevésbé az elterjedt híresztelésekről bizonyos állami nagydíjak ügyében, hanem most, gondolom, inkább rátérek az amúgy is rátérendőkre.

Éppen elmélyülten bájcsevegek tehát néhány csillogó szemű, ajkaimon csüngő rajongómmal, amikor egyszer csak valaki a partvonalról váratlan propozícióval fordul hozzám, mondván: Gondolja, hogy válthatnánk néhány szót magyarul is? Csak így, ilyen magától értetődően. Szabad és közismerten bilingvis országban élünk, amelyben igaz, csakis végszükség esetén értekezhetünk akár angolul is - vágom én rá kapásból, a rajongók karának nem kis elképedésére szintén magyarul, hogy azután mégiscsak oldalra forduljak és megnézzem: végül is kivel édelgek én imígyen, ilyen csaknem összeszokott stílusban?

Hát igen. Őszintén megmondom, az engem magyarul leszólító nő valahogy zavaróan, de mégis meghitten ismerősnek tűnik, arról azonban már a leghalványabb sejtelmem sincs, hogy hová is tegyem, múltamnak melyik rekeszébe helyezzem el azt az arcot. Bizonytalanságomat leplezendő gyorsan megkérdezem tehát: Honnan is ismerjük mi egymást? Nem hinném, hogy személyesen valaha is találkoztunk volna - így ő. - Pedig Budapest, amint arra gondolom még emlékszik, egy nagy falu, nem is tudom, hogyan voltunk képesek abban elkerülni egymást. Elnézést, hogy csak úgy megszólítottam, de gondoltam meg úgy láttam: túlságosan sok magyar itt aligha található. És bár ez ugyan nem kifejezetten nemzeti szokásunk, de mi kevesek, ha már a sors úgy hozta, legalábbis egy kis ideig miért is ne tartanánk össze?

Az entré jó, magától értetődő, természetes. Ugyanolyan természetesnek tűnik, mint az, aki mondja. Pár pillanat múlva rájövök: alighanem azért tűnik olyan természetesnek, mert különös ismertetőjele, hogy természetes. Nem mache, nem erőltetett, még csak nem is magát megjátszó. Sehol semmi mesterkéltség. A hölgyet valahol úgy ötven év körülinek tartanám, vagy talán annál valamivel kevesebbnek. Csak éppenhogy nem, ó, a legkevésbé sem a magyar ötven-körüliek, hanem a nyugati, korosodni még a legkevésbé sem kész, nemhogy hajlandó fajtából, amelynek nem egy tagja éppenséggel valahol női pályafutása csúcsán lépdel még jó ideig magabiztosan előre, fel a rá még persze hogy váró örömök felé. Hogy hogy csinálja, azt nem tudhatni, de neki is ez a formája. Mindehhez hozzájárul a kerekded vagy kissé mégis ovális, szabályos arcát rövidre vágott, ősszel éppen csak hogy vegyülő szőke-világosbarna haj, gondolom, a festett variációból. Ezen az arcon majdnem minden szabályosnak tűnik, de azért valahogy számomra a hitelesítést elősegítő módon megnyugtatóan, mégsem teljesen az. A szemei - azok az arcát uraló, olykor mintha lilába hajlóan kék szemek, nagy, úgy tűnik, természetellenesen tág pupillákkal, de egy egészen pici kis - mivel is? - fáradtsággal vagy inkább némi rezignáció nyomaival bennük. A szabályosan egyenes orr mintha hegyén valamelyest - hogy is mondjam csak - mintha elhalványulna. Száján festéknek nyoma sincs, de azért az így is élő színű, a hívogató, a kísértő változatból - talán csak a felső ajka lenne a kelleténél egy árnyalattal vékonyabb? Vitathatatlanul, mondhatnám önmagát készségesen kommentálóan szép, személyes varázst sugárzó arc - ő maga ilyenként is viseli, hiszen az évek, évtizedek során közel sem csakis a tükörből, de ahogy azt teljes joggal feltételezem, mohó férfi meg féltékeny női szemektől kétségkívül megtanulta magát kívülről is látni -, igen, az arcát, amelyet az éppen hogy csak nem hetykén kivágott, de fekete színével mégiscsak visszafogó ruha mint nemes virágot emel ki. Korabeli medalion-módra.

A nő középmagas, a dekoltázs a maga gazdagságában érezteti: éretten mutatós, büszkén fiatal testtel. Ennek ellenére sem kihívó jelenség, nem olyan, aki után suttyomban megfordulsz az utcán (főleg nem, ha éppen a feleségeddel barangolsz!); de ha már megnézted, a szemedet akaratlanul is rajta felejted. Kiválóan kihasználandó alkalomként a legkevésbé sem érdektelen, elmélyültebb pásztázásra. De hát, az isten szerelmére, végül is miért olyan elképesztően ismerős? Vagy talán csak hasonlítana valakihez? És ha igen, kire?

Bemutatkoznék éppen, már csak az általam mindig is lelkesen értékelt, semmit- vagy éppen ezért sokatmondó kis gesztusokból összeállt formák kedvéért, de ő megelőz és máris indokolja: csakis azért merészelt megszólítani, mert jól ismeri nevemet csakúgy, mint a munkásságomat. Egyben közli ő is a nevét, és gratulálással egybekötve férfias határozottsággal nyújtja a kezét. A neve? Hát az aztán nem mond semmit, semmire, de ugyanakkor mindenre emlékeztet. Már úgy értem, a meglepődésemre valahol belül mostanság egyre inkább felértékelt múltból. Odalép hozzánk Margó, mire én bemutatom a hölgyeket egymásnak. Margó, nem is tudom miért, nyomban megkérdi: Te Budapestről vagy itt? - Igen, a kiállításra jöttem. Ha minden jól megy, még vagy három napig maradok. - A kiállításra? - kérdem én. - Ha szabad tudnom, milyen minőségben? - Fogalmam sincs, a cégem neve mond-e valamit: Kultúra, könyvkülkereskedelmi vállalat. - Kultúra? De hiszen akkor mi hajszál híján kollégák voltunk! - Tényleg? Hogyan? - Mielőtt eljöttünk, én a Corvina Könyvkiadót tiszteltem meg évek századoknak tűnően hosszú során át kevéssé értékelt jelenlétemmel úgy is, mint a kellő alkalmakkal készségesen bajkeverő, az ilyen téren többnyire ügyeletes szerkesztő.

A hatás frappáns. A nő arca befelhősödik, az a nagy természetesség abba oldódva húzódik vissza, gubózik be. Iszik, igen megfontoltan, egy korty bort a poharából, lehet, hogy számol is magában tízig-húszig, hogy aztán majd, úgy tűnik, erőltetetten vagy inkább túlságosan is fegyelmezetten mosolyogva nézzen fel és így közölje: - Hát ez furcsa, igazán furcsa. Melyik osztályon dolgozott? - A művészettörténetin - felelem kurtán, mire ő: - Ó, bocsásson meg, tudhattam volna... - Semmi baj, hajdanában az ember közel sem mindig csinálta vagy csinálhatta azt, amit akart vagy ami logikus lett volna. - Ha hiszi, ha nem, ilyesmi még velem is előfordult - mondja a valakire oly igen-nagyon hasonlító nő a Kultúrából, arcán ezúttal egy rebbenő félmosollyal. Hm, ez aztán gyors lábraállás valamiből, aminek a jellegéről nekem persze fogalmam sincs, nyugtázom magamban. Közben a nő arcán már újra ott ül az oly igen elfogulatlan érdeklődés. Valódi-e vagy sem, ki tudhatná? Beszélget Margóval, míg engem mások vesznek kézbe. A szerző egy ilyen fogadáson olyan, mint egy helyzete meg feladatai, továbbá szakmai becsülete miatt persze hogy mindenki számára elérhető, sőt magát előnyösebb oldalairól készségesen felkínáló, de azért persze hogy meg nem játszó kéjhölgy, vagy időnként talán inkább annak meg egy cirkuszi bilincstörő artistának a kereszteződése: valamiért a sokaságból nem is kevesen úgy érzik, leszólíthatják, kisajátíthatják, barátságosan hátba veregethetik, akár óvatosan, a kellő fokú elrémüléssel meg két behajtott ujjal meg is tapogathatják - ha mást talán nem is, hát duzzadó, vastag erekkel behálózott, gondosan tetovált karizmait. Talán engem ettől is mentendő, az alkalomhoz szabott időt meg etikettet magától értetődően számbavevő Margó az ácsorgóknak javasolja: üljünk asztalhoz. Majd olyan rövid ideig tartó habozás után, amit a jelenlévők közül helyzeti előnyöm miatt csakis én regisztrálhatok, meghívja asztalunkhoz a nőt a Kultúrából.

A következő óra tipikus és részben üresjáratú, részben jellegzetes angolszász humorú csevellyel telik el, amelyben a szót egy nagynevű amerikai művészeti kiadóvállalat remek festészeti adomákkal brillírozó vezetője viszi. Érdekes, a hapsi a jelek szerint meglehetősen jól ismeri a nőt a Kultúrából. Aki ugyan felettébb ritkán, de akkor választékos gonddal beszél angolul, igaz, tudásához képest meglepően erős akcentussal, erősebbel, Tamás, mint a miénk. Mondhatnám úgy is: bájosabbal, mint a miénk. Vagy ezzel nem mondtam volna túl sokat? (Mindig kíváncsi voltam rá: vajon milyen lehetett Kossuth kiejtése, aki a börtön magányában tanult meg angolul. Mégis, ha belegondolunk, aligha lehetett az az akcentus rossz, hiszen errefelé még ma is emlékezetes, sőt ünnepelt szónoki sikereket aratott. Igaz, akkortájt az amerikaiaknak még nem volt módjuk közelebbről megismerkedni a ma már messziről felismerhető magyar akcentussal.)

A fogadás a végéhez közeledik, az emberek kezdenek szállingózni elfelé. A szőkés-barna magyar hölgy, mint aki amúgy lesipuskásan csakis a beállott csendre várt, most kapásból céloz, lő - és újonnan megismert szokása szerint megint beletrafál tárgyába. Méghozzá annak is a közepébe, téve pedig ezt az úgy látszik jól begyakorolt mutatványát ezúttal ismét csak hozzám fordulva és imígyen lepve meg szerénységemet: - Tulajdonképpen tiszteletem lerovásán kívül igencsak meg szerettem volna kérdezni: ha a remek és nem is csak mellesleg elbűvölően pazar kiállítású könyv fáradalmait kiheveri, nem lenne esetleg kedve időt szánni egy olyan vállalkozásra - akár egy újabb kompendium megírására, ha tetszik, a nagy, összefoglaló mű után -, most már kifejezetten a magyar művészet izgalmas, összefüggéseiben is gazdag huszadik századáról? Amelyet talán nem kis mértékben könnyítene meg - már persze ha ebben igazam lenne - az a körülmény is, hogy annak jó egynéhány kiemelkedő szereplőjéről írt már monográfiát. Adott esetben valami ilyesmi talán megvalósítható lenne éppen a Corvinával, bár közel sem szükségszerűen velük, már úgy értem, abban az esetben, ha ez bármiféle ok miatt bármiféle problémát jelenthetne.

No lám, mik vagynak és mely igen nagyon kell vigyázni. Engem, a disszidált szerkesztőt meg műítészt kér föl valaki - bár csak tapogatózva, óvatosan a kelepce felé csalogatva - egy arrafelé több mint jelentős, reprezentatívnak szánt mű megírására? De hát végül is ki lehetne ez a makacsul célratörő hölgy a Kultúrából, és egyáltalán: milyen pouvoirja lehet az őshaza szakmai köreiben? Nosza, a nyilván könnyen tisztázható ismereteket felfrissítendő kérdezzük is meg nyomban. A válasz: ő cégénél a könyvfőosztály vezetője lenne. Hány ember van egy ilyen főosztályon? - kezdek a magyar rangok és címek kibogozhatatlan titkainak a már-nem-ismeretében valamelyest rámenősebb lenni. Ő érti, persze hogy érti, veszi is a lapot. Mosolyog, és azt mondja: Vagy száz. (Hűha! Micsoda vízfej lehet az - gondolom magamban.) Az esetleges félreértések elkerülése érdekében azért hadd tegyem gyorsan hozzá: az előbb azt a kérdést a legkevésbé sem ebbeli minőségemben tettem fel - folytatja a nő a Kultúrából. - Hanem olyanban, aki már csak a szakmája miatt is tudja: egy ilyen hézagpótló műre égető szükség lenne. Márpedig sajnos sem a hazai, sem a nemzetközi mezőnyben, a magyar diaszpórában egy ilyen horderejű és kaliberű vállalkozásra nem lenne túlságosan könnyű megfelelő fajsúlyú szerzők tömegéből válogatni, viszont a szóba jöhető jelöltek közül maga legalább egy fejjel, ha nem éppen többel magaslik ki. (Ezt mondja, és közben tekintete oda fel, a fejem fölé kúszik, éppen hogy csak nem fonva azt egy babérkoszorúba! Meglehet csakis azért nem, mert semmi ilyesmi sem lenne kéznél. Hm, mely igen figyelemre méltó ítélőképesség!) Mellesleg éppen itt jöhetne a képbe a Kultúra: a könyv a várható érdeklődésre tekintettel magától értetődően több nyelvi kiadásban jelenhetne meg - ezzel viszont már nyomban a mi reszortunkká is avatódna - folytatja az agitálást a nő a Kultúrából. - Nekem magamnak pedig most már az eddigieknél eggyel több ok miatt is válhatna a szívügyemmé.

Ezt az utolérhetetlen bájjal mondott bókot a kitűnő ízlésű magyar hölgy végtelen decensen és ami benne az igazán lefegyverző, elfogulatlanul fejezi ki, nem egykönnyen értékelendő módon nyújtja át. Első és nyomban meglepő benyomásom a javaslatra: rémülettel regisztrálom belső részeim heves összerándulás formájában megnyilvánuló, azonnali ellenállását, indulatos elutasítását a keringőre felhívás ellen - ezúttal a legcsekélyebb tekintet nélkül a táncra invitáló személyére, sőt... Ez az első reakció pedig minden, csak nem csoda, hiszen a legkevésbé sem meglepő módon nincsen nekem kanalam egy magyar cégnek dolgozni, hamarjában legalább tíz okot tudnék felhozni a tárgyi, tartalmi, értékelésbeli, érzelmi indokolására, hogy miért nem. Arra vonatkozóan meg, hogy miért mondhatnék, már persze ha mondhatnék 'igen'-t, hirtelenjében egyetlen gyönge kis érvecskének sem akarózik tudatom felszínére tolakodnia.

Amíg viszont én az elutasítás formájának a részleteivel vesződöm magamban, itt mindenféle szállodai népek tapintatlanul javában készülődnek arra, hogy ránk zárják a boltot. Ki más, mint Margó lenne az, aki megoldja az előre ugyan nem látható, viszont váratlanul annál inkább felmerülő, nem is kevéssé kényes problémát: meghívja új ismerősünket holnap délutánra hozzánk. Mire bennem azon nyomban megáll az ütő.

* * *

Margó kiegyensúlyozott lényének, távolról sem emberkerülő természetének az ismeretében ez a meghívás a tapasztalatlan és ezért gyanútlan megfigyelő számára nem tűnhetne szokatlan jelenségnek. Rokonszenves volt neki, gondolta meghívja - nem nagy ügy. Van ilyen, előfordulnak hasonló dolgok naponta, sokszor és sok helyütt. Későbbi következményekkel vagy azok nélkül. Én, aki azonban az idők folyamán megismertem hitvesem szépséges lelkének - hogy kellő módon visszafogottan fejezzem ki magam - kevésbé emberbarát oldalait, azoknak időnként letompítottan bár, de mégis árulkodó megnyilvánulásait, aligha mondhatnám, hogy meglepetés nélkül reagáltam volna rá.

Margó ugyanis hihetetlenül gyorsan vette át "Az én házam az én váram" ősi angolszász mentalitását. (Joyce szerint, aki ennek a témának tudomásom szerint az egyik leghitelesebb szakértője, a kelta írnek az összkomfortos háza - a testi maradványaival színültig megtöltött koporsója. Talán azért, mert oda aztán ha egyáltalán, akkor sem egykönnyen lehet hívatlanul betoppanni? Jó, jó, de az írek mégiscsak par excellence barátságos népek hírében állnának!) Margó azonban úgy érezhette, hogy a My house is my castle még a maga makacs-büszke tömörségében is túlontúl általános, ezért közelebbi definícióra szorul. Így lett belőle "A mi házunk az én váram". Bebocsátást nyerni az ő birodalmába, amely úgy passzolt egyéniségéhez, mintha csak rá szabták volna, ahhoz az ilyennyire ambiciózus, sőt vakmerően elszánt vállalkozónak mind nehezebbé váló teherpróbákon, ha nem szükségszerűen istenítéleteken kellett átesnie. Ezek a próbák őshazai magyarok esetében - mondhatnám a Hunyadi vizet honfibúval felidézően keserű, ámde makacsul ismétlődő tapasztalatok után - felértek legalábbis hétfejű sárkányok felett aratott herkulesi diadalok huszadik századi megfelelőinek a hitelesen tanúsított bizonyításával. Egy meglehet vonzó, jó, rendben van, nem bánom, hiszen nekem is van szemem, én is látom meg csápjaimmal is kiválóan érzékelem, fölöttébb vonzó, ámde mégiscsak vadidegen budapesti nőt ripsz-ropsz nemcsak hogy beereszteni, de egyenesen betessékelni az ősi Varga-ház szentélyeibe? Nem, egyáltalán nem csoda, hogy ez a rendhagyó eljárás meghökkentett. És ha egyszer már a meghökkenésnél tartunk: hát még ami majd ez után következett!

Azt ugyan nyomban megkísérlem az illő, a kellő módon visszaadni, előbb azonban engedélyt és egyben alkalmat kell kérjek az engem mélységesen lekötelező, tehát az itt leírtakat valaha is olvasótól egy ugyancsak kései társszerzői közlésnek a formális bejelentésére. Éspedig ezúttal éppen arra, hogy a szép pesti meghívottnak a nevét nem írom, mert nem is írhatom ide. Ennek az oka egyébként perceken belül ki fog derülni - gondolom, sőt tudom: az olvasó számára már amúgy is világos. Éppen ezért legyen elég egyelőre csupán annyi, hogy nem nevezhetvén őt 'valódi' nevén, és nem folytathatván a 'Kultúrás nő' féle körülírás mesterkélt, ha nem éppen affektált használatát, a meghívottat mostantól kezdve Zsuzsa néven fogom említeni. Egy olyan néven, amelyet a rendelkezésre álló rengeteg közül én választottam ki. Kéretik viszont ezt a Zsuzsát nem összetéveszteni Tamás hasonló nevű első feleségével. (Akinek, mint az az idők folyamán azért számomra is kiderült, valóban mesébe illő lábai voltak.) Továbbá: kéretik ezt a döntést - remélem, nem érdemtelenül némi hitelt előlegezve személyemnek - berzenkedés nélkül fogadni el. Köszönöm.

Namármost: Zsuzsa a másnap délutáni kávéra sötét szoknyába és fehér blúzba csomagoltan érkezett, úgy, ahogy mondom, bármiféle ékítés nélkül. Mezei virágokból összeválogatott, sokszínű csokrot nyújtott át Margónak. Ékszer, mütyürke sehol, arcfestéknek nyoma sincs. Mint aki tudja jól: ilyesmire nincs szüksége. Műkritikusi voltomban mondhatom: nem is volt. Alighanem ez lehetett az egyik tipikus esete annak, amikor a több kevesebb, ha nem éppen jóval kevesebb lett volna. Vitathatatlanul. Márpedig ezt vagy akárcsak ehhez hasonlót manapság nem sok nőnemű lény engedhetne meg magának - már persze ha feltételezzük, bár meg nem engedjük, hogy egyáltalán eszébe is jutna ilyesmi. Csakúgy, mint ahogy igen kevés nő lenne képes az ő korában nagy-csattos övvel amolyan darázs-derékféleséggel hívni fel magára az itt immár ugyancsak elfogult figyelmet. Így lett a már nem kislányos, viszont annál disztingváltabban elegáns nő nemes-sápadtan szép.

Miután Zsuzsa elismerő szavakkal rója le tiszteletét kétségkívül eredeti, meleg atmoszférájú házunk iránt - amiért én a felelősséget nyomban Margóra hárítom -, a kérdezést is ő kezdi, távolról sem érintve kivándorlásunk motívumait, körülményeit, csakis azt, ami az előtt volt, meg ami az után következett. Újra csodálkozik azon, hogy Pesten nem hozott össze bennünket a sors. Mondja: ő, aki gyakran jár koncertre, arcról közeli, sőt úgy érzi, meghitt ismeretségben van Margóval - ki érti ezt, de ezek ketten itt máris cinkosan mosolyognak egymásra -, annak ellenére is, hogy ez meglehetősen egyoldalú viszony; az én nevem azonban csakis kanadai tevékenységem kapcsán asszociálódik immár egy élő személlyel is. A szembesítésekre igen gyorsan következik egy újabb a most már úgy látszik állandósuló margói meglepetések sorai közül: párom, hivatkozva a magyarok közötti magázódás majdhogynem ismeretlen gyakorlatára idekinn, javasolja, hogy Zsuzsa meg én - tegeződjünk! Alighogy ezen a teherpróbán is túljutunk, Margó nyomban továbbmegy és az én nevemben is felhatalmazza Zsuzsát: ha úgy adódna, akkor akár kivándorlásunkra vonatkozó kérdéseket is - már ha ilyenek lennének - nyugodtan tegyen fel. Ez ugyan, mint az közismert, messzemenően nem szokás - mondja -, de nekem úgy tűnik, mintha mi már réges-régen ismernénk egymást. Margó gesztusával persze újabb alkalmat szolgáltat arra, hogy a vendéggel elismerő-értékelő pillantásai kíséretében mosolyogjanak össze.

Zsuzsa nemigen él vissza a felhatalmazással, csakis egyetlen 'olyan' kérdést tesz fel, amilyenekhez hasonlóakkal nekünk is keményen meg kellett küzdenünk a kivándorlás előtt: mi volt, mik voltak azok a dolgok, amit-amiket a legnehezebb volt eljövetelünkkor magunk mögött hagyni vagy később magunk mögött tudni? Lakás, állás, karrier, atmoszféra, Budapest? Barátok, fontolgatom én, úgy is, mint maga a végletekig leegyszerűsödött bölcsesség; néhány barát, fogalmaz még lazábban Margó. De azok hiánya sem földhözverően, hiszen találkozunk időnként meg levelezünk egymással, alkalmanként, nem is olyan ritkán, a telefont is fölemeljük. Arról már nem is szólva, hogy vannak itt is régi budapesti barátok, még a történelem előtti időkből, meg a sors váratlan ajándékaiként újak, eléggé nem értékelendő kanadaiak is. Bizony nem is akármilyenek. Margó hozzáteszi: ahol az embernek barátai vannak, köztük egy-két igazi jó barát, ott könnyebb otthon éreznie magát. Mire Zsuzsa, a frissen leérettségizett, kiváló tanuló összefogott arcával, előtérbe tolakodó gondolataival tusakodva figyeli, hogyan buggyan ki még számára is váratlanul a szó: Nekem persze hogy jónéhány kedves meg fontos barátom van odahaza, mégis az az érzésem - az idő múlásával mind kevésbé homályos érzésem -, hogy életem legnagyobb tévedését követtem el, amikor, amint azt ti is tettétek, nem jöttem el.

Hát ez a mondat, a maga egyszerűségével, önvallomás-jellegével egy csapásra változtatja meg a mi alkalmi hármasunk együttlétének a jellegét, teszi azt egyelőre még nehezen meghatározható módon mássá, intimmé. És mindez csak úgy, az elsők közül is a legelső találkozás alkalmából! A kísérteties csendben én nyomban zavarba is jövök, és ezt leplezendő italkínálással meg egyéb szolgáltatásokkal foglalom el helyét váratlanul nemigen lelő magamat. Nem úgy viszont Margó. Megfogja a mellette ülő Zsuzsa kezét, mármint ő, a fiatalabb, amúgy anyásan meg is simogatja azt. Hogy azután Zsuzsára ragyogtassa margói mosolyai közül az egyik legmargóibbat, egyet azok közül a ritka, légkört olvasztó jelenségek közül, amelyeket csakis mogorva karmesterek meg itt-ott, elszórtan fellelhető kisebb-nagyobb carrarai márványdarabok megolvasztására szokott bedobni, és azt mondja: Ezt és így, itt mondani ki már önmagában is - tett. Szép, emberi tett. Tekintettel a körülményekre, mi ugyancsak hálásak vagyunk a belénk helyezett bizalomért.

Erre persze inni kell - Zsuzsának ízlik a Calvadosunk -, és ezután most mi kezdünk kérdezni. Haladva előre, aztán meg-megállva, látszatra szinte csak topogva, ha nem is egy helyben. Nem, egyáltalán nem egy helyben. Mert azért közel sem véletlen, hogy egy idő után Margó egyenletesen lesült, meggyőződésem szerint csupán az én számomra, de még akkor sem mindig olvasható, fegyelmezett, a benne végbemenő lelki folyamatokat gondosan leplező arcán fokozódó, szinte ugrásra kész feszültség jelei tükröződnének, ahogy Zsuzsa válaszait hallva sokatmondó pillantásokat lövell felém. Gyerek? Igen, egy nagy fiú. Hány éves? 18. Margó: A forradalom után született? Zsuzsa: Igen, 1957 végén.

Nem hiába vártunk, drága uram, mert íme, most ugrik a majom a vízbe! Veled, Tamás, meg az olvasóval, ha előbb talán nem, de itt már természetesen nem történt volna meg egyebek közt sokoldalú, az utólagosan felfogottakból tapintatlanul visszamenően beiktatott inszinuációim olvasása után, de nekem, nekem leesett az állam. A sors kegyelméből mi itt Zsuzsa személyében ki mással, mint magával Évikéddel, regényed meg örök, égi és földi szerelmed tárgyával ülünk együtt, ízlelgetjük a Calvadost - és még csak meg se csíphetjük magunkat? Sőt a te ritkán-áldott, sokat-vert nevedben még csak meg sem simogathatjuk a múltból hirtelen felbukkanó, most már tudhatóan, éppen azokból a múltakból levezethetően is oly végtelenül vonzó, lám csak nekünk is drága, átadott emlékekben oly gazdag arcot? Hát ezért lehetett olyan megmagyarázhatatlan módon ismerős nekem a vadidegen 'Kultúrás nő'? Hát erre érzett rá az én fenomenálisan érzékeny Margóm, jóval előbb, mint én? De hiszen Margó annak idején, régen és ismeretlenül, úgy is, mint Tamással folytatott hosszú távú palávereink tárgyát - hogy keményebb szavakat azért mégse használjunk - nemigen szerette Évikét, Zsuzsa-Évit viszont, látom rajta, pillanatokon belül magába fogja ölelni!

Mielőtt azonban a Shakespeare-vígjátékok utolsó jeleneteiben bekövetkező nagy felismerések, egymásratalálások halvány-gyenge utánzatára kerülne a sor, azokat bevezetendő előbb még, lévén nekem, mert verejtékes munka után már réges-régen megadatott, néhány sorsdöntő kulcsmondatom, pièce de résistance-ként tehát én kerülök színre. Nyomban maradéktalanul be is töltve magammal a színpadot, annál is inkább, mert én állítólag sosem szégyelltem élni a kínálkozó lehetőségekkel. Hogy van édesanyád, Zsuzsa? - kérdezem, olyan lezserséggel, amellyel ifjabb korom pestiesen smúzoló könnyedségét kívántam, úgy vélem, sikerrel, de szent meggyőződésem szerint életemben utoljára repetálni. Köszönöm, öregesen - feleli Zsuzsa, és közben zavartságát leplezni képtelenül néz rám, szemében az értetlenség riadt kis jeleivel. Mire én, tovább húzva a srófot: Még mindig ott lakik a Kossuth téren, szemben az Országházzal? Zsuzsa, ha nem született volna decens arccal, most a csodálkozástól tátott szájjal meredne rám. Ez szerencsére nem adatva meg neki, egész lényében elképedve, fókusztalanul néz rám. Én meg csak, mint egy megszállott, tovább nem folytatni képtelenül mondom a magamét: Zsuzsa, ugye a férjed még mindig mérnökként tevékenykedik?

Ez már övön aluli ütésként érte őt, olyannyira, hogy az eddig kissé sápadt arc most színtelenre kábul. Zsuzsa nem hogy nem érti, de még csak el se tudja képzelni, mibe pottyant bele, mi az, ami körülötte történik, és mindennek pillanatnyi habozás nélkül hangot is ad. Csakhogy ezt már székéből fölállva, majdnem hogy felpattanva teszi, olyan pózban, mint egy védekezésre beállt, elszánt ökölvívó. - Mi akar ez lenni? Honnan tudtok ti ilyesmiket rólam? Nem értem és a legkevésbé sem szeretem. Hogyan lehetséges ez? És miért nem közöltétek mindjárt velem? Hálás lennék, ha az egész helyzetre azon nyomban magyarázatot kapnék!

Karakán ez a mi leányzónk, az ám, az őt ért agresszió hatására egész lényéből kiforgatott, feldúlt állapotában is. Itt az idegenben, messze a megszokott hazai pályától. Margó, most látom csak, ettől aztán végleg el van ragadtatva. Olyan puha, hogy kenyérre lehetne kenni. Zsuzsát védelmező, alig titkolt ingerültséggel vet oda nekem, jobb híján, egy szemrehányó pillantást. Én azt ugyan nyugtázom, de hát azért ez itt most, végtelenül sajnálom, az én nagy, lehet, hogy immár vagy húsz év óta a tudat alatt türelmetlenül várt, vagy inkább, ha jól belegondolok, a valóságban soha nem is remélt pillanatom. És mondjon felőlem bármit is a forgatókönyv, a szerkesztő meg a szemtelen hízelgés, ezt én aztán ki nem hagyhatom. Nem is hagyom. Amit egyszer szívemből szólva elkezdtem, azt én be is fejezem. Akkor is, ha a világ a feje tetejére áll. - A magyarázat mindennél egyszerűbb. Mindössze egy mondat, egyetlenegy tény kell a kifejtéséhez. Ez pedig úgy szól - mondom, igyekezve azért nem túl drámainak hangzani, bár kevéssé bízva abban, hogy ez sikerülne -, hogy Holló Tamás nekünk a mindenkinél kedvesebb, a legdrágább barátunk.

Alaposan elkésve jövök csak rá, hogy ezúttal minden mércével mérve is túl messzire mentem el; szívnám is nyomban vissza az egészet, mert most azért mégiscsak belátom, hogy ez a legkevésbé sem volt szép tőlem, így, ajtóstól rontani a házba; szegény Zsuzsa, beleroskadva a fotelba, azt hiszem, nyomban el fog ájulni. Nem vagyok biztos abban sem - azt hiszem, ő még kevésbé -, hogy tudná, hol van. Még annál is kevésbé, hogy mit tegyen. Első gondolata, úgy látszik, valamiért az kell legyen, hogy fölálljon. Ez másodszori nekirugaszkodásra sikerül is neki. Lassan, nagyon lassan, de valahogy mégis biztos léptekkel, mint egy alvajáró, az ablakhoz megy, ott áll, onnan néz kifelé valahová, a semmibe, talán a múltba, mozdulatlanul, háttal nekünk. Nem szól, senki nem szól egyetlen szót sem. A csönd, ez a szentségtörő megszólalást fölöslegessé, sőt eleve lehetetlenné tevő, hirtelen az egész világot uraló, nagy, határtalan csönd, Tamás, legalábbis most úgy érzem, többet mond rólatok, mint mindaz a kötetekre való, amit eddig, azelőtt tőled hallottam. Már elnézést kérek... Amikor aztán végre már fizikailag elviselhetetlenné válik - egy ember, te mindenkinél jobban tudod, a legkevésbé sem akármilyen ember életének e pillanatban a szemünk előtt lejátszódó összefoglalása -, a csöndet végül is ki más törhetné meg, mint Margó. Mint a gyerekét védő anya megy oda Zsuzsához, öleli át a vállát, óvatosan, mintha porcelánból lenne, magához vonja és halkan, igen-nagyon visszafogottan ezt mondja: - Isten hozott. Te itt ősrégi barátok között vagy - mindjárt töviről hegyire elmeséljük a miértjét meg a hogyanját. Csak szépen kérlek, ülj le és próbálj meg minket meghallgatni. Elmesélünk mindent, amit csak tudunk.

Elmeséltük. Barátságunkat veled és Andriskával. A káoszból kialakult, űrkitöltő ötletedet a tízéves évfordulón. A szeánszokat, az 1966-os munkát, a te ihletettségedet, a felmagasztalásokat, Margó kiborulását, a megmagyarázhatatlan kieséseket, az amnéziát, a kételyeket, a rejtélyeket. Zsuzsa, ott húzva meg magát a nagy bőrfotelben, most valahogy törékenynek tűnt; az, ami egész lényéből áradt, nem is levertséggel, de őt szinte vasmarokkal kézben tartó, csaknem összeroppantó gyásszal társult, leginkább talán egy túl szorosra húzott íjhoz hasonlítható, minket is elfogó feszültség volt; szeme rezzenéstelenül csüngött minden szavunkon, váltott át egyikről a másikra, de úgy, hogy egyetlenegyszer sem szakított félbe bennünket. Akkor sem, amikor szó esett a szalag befejezéséről, meg arról, hogy az esetleg, remélhetőleg egy regény kezdetévé válhat. Majd jött 1971, a ti távozástok, a mi letaglózottságunk, nem sokkal később a mi távozásunk, a te közléseid, egyebek közt a szalag megsemmisítéséről és annak miértjéről. '76 után tudtuk meg: emlékezetből újraírtad a szeánszokat, újrateremtetted az egészet, most már határozottabban egy könyv első részeként. És azt én olvastam is. És azt én igen-igen szeretem. Beszéltem a kifordított Kuroszava-módszerről, a várhatóan '86-ban megírandó, tehát feltételezhetően már készülő folytatásról. Meg arról, hogy amit mi róla tudunk, meg sok minden mást, azt te változtatott nevekkel talán publikálnád, csak ezt azért végleg még nem voltál képes eldönteni, húzod, halasztgatod, mert nem akarsz senkit sem bántani, embersorsokat nyilvánosan megmérni - de szerencsére nem kerget a tatár, szoktad mondani, hogyan és mikor tedd azt, már persze ha egyáltalán.

Vagyis hogy nem tudunk mi róla, Zsuzsáról többet, mint amit a jövendő olvasó foghat majd tudni, de amit tudunk, az, ahogy az angol mondja, nem máshonnan jött, mint magának a lónak a szájából. Straight out of the mouth... (Tehetek én arról, hogy az angol mondás pont a lónak a szájáról beszél? Ezt magamévá tenni - ennyi költői szabadságom azért talán nekem is lehet! Aki ezt személyeskedésnek venné, az... Szóval ez a regény így is, meg úgy is helyenként bilingvis ihletettségű, na!) Nem tudtuk mi az ő igazi nevét sem, mert a regényben más néven szerepel. Nyilván azért is, mert annak a nőnek a regényben persze hogy ő a mintája, az belőle eredeztetett, de aligha ugyanolyan, mint ő - az életben! Végül is a saját logikája szerint a saját életét élő regényfigura lenne, nem? Mint ahogy az, ami a 'könyvben' vele-körülötte zajlik, nyilván nagy részben, de csakis részben történt meg a 'valóságban' is - ha talán azért mégsem pontosan úgy, mint ott. (Meg talán nem szükségszerűen éppen vele?) De szépen kértem: ne feledkezzünk meg róla, mégiscsak írásról lévén szó, hogy ez lenne a dolgoknak a rendje. Meg így esett meg velünk, hogy mindebből mi is kaptunk egy szép kis adagot. Nem, a hihetetlen sebességgel a te védőangyaloddá átalakult Margó nem ismeri a részleteket, csak a lényeget meg a sorsdöntő fordulatokat. Én viszont teljes joggal mondhatnám úgy is, hogy akkor, mármint 1966-67-ben, már ha ilyesmi egyáltalán lehetséges - miért is ne lehetne lehetséges? -, fülig szerelmes lettem belé, Zsuzsába, a te elragadtatott, eposz-építő erődtől indíttatva, még akkor is, ha csak amúgy másodlagos módon. Ahhoz azonban éppen eléggé, hogy most - közel sem csakis az illendőség kedvéért - hadd köszönjem szépen meg a tőled kapott ajándékot.

Nem tudom, mennyi ideig tarthatott a mesénk, de azt láttam, hogy Zsuzsa-Évi csak fokozatosan vált még mindig kábult hallgatóból a mégiscsak a saját életéről szóló, régi-új mesére feszülten figyelő asszonnyá, akit egész valójában ráztak ugyan meg, de azért, szinte lassított felvételben, végül mégiscsak kezd eljutni az emésztési fázisig is. A közlések vége felé egy részletre - már nem emlékszem, pontosan mire - végre produkált egy félmosolyt és azzal mondta: Igen, ezt talán már kezdem érteni. Erről már úgy érzem, bárhol hallanám is, nyomban ráismernék. Idegennek tűnő hangjától meglepődve, nekünk első ízben rólad beszélve arca nyomban égő-vörösre is gyulladt.

Aztán mikor befejeztük, cseppet sem véletlenül a te balzsamosan szerelemteli, elragadtatott és magával ragadó, az ő felmagasztosított szépségét, kettőtök szerelmének gyönyörben fogantságát zsoltáros hangnemben dicsőítések emlékezetbe idézésével, lenyűgöző hatásának mindkettőnk részéről a legkevésbé sem szűkölködő méltatásával, újabb generálpauza következett. Zsuzsának eddig is többször elhomályosult a szeme, a végén, abban az újabb, megtörhetetlen csöndben meg már patakokban ömlöttek a könnyei. Sírt hangtalanul, kiapadhatatlanul, önfeledten, egész lényét adva át ennek a számára azt hiszem szokatlan tevékenységnek. Nemhogy ellenállt volna a nyilván minden mást elsöprő kényszernek, de kísérletet sem tette arra, hogy azt megpróbálja leplezni. Nem, nem úgy, mint mások, akiknek lehetett volna éppen elég, ha tetszik, több okuk is valami hasonlóra, még inkább lábról ledöntőre, de azt nem élték így át, hajlamos lennék azt hinni, azért, mert nem volt meg bennük az, amit én magamnak csak mítoszalkotó hajlamnak nevezek - anélkül meg, úgy látszik, nem lehet fenékig üríteni a szenvedés poharát úgy, hogy bár közben pontosan tudod, mit teszel, de fel se merülhet annak a kényszere, hogy gyászodban megfékezd magadat.

Aztán mert az ilyen dolgoknak úgy látszik megvan a maguk ragályos természete, a többször is hajszál híján szintén könnyekre fakadó Margó ölelte Zsuzsát újra át, és tartotta hosszasan, anyásan karjaiban. Az így kialakuló csöndet most sem kellett, mint ahogy nem is lett volna szabad megtörni. Így végül is Zsuzsa lett az, aki végetérhetetlennek tűnő idő után megint egy amolyan bocsánatkérő félmosolyt vagy inkább annak is a felét produkálta, majd egy szemmel láthatóan spontán mozdulattal ő ölelte meg Margót, tartotta szorosan karjaiban, nézett mélyen, nagyon mélyen a szemébe és adott neki egy igazi nagy csókot. Azután, ezúttal már szélesen, tisztán, igazi gamin-módra mosolyogva, még mindig harmatos-könnyes szemében valami furcsa elismeréssel hozzám lépett, én készségesen hajoltam le hozzá - és én is megkaptam piruló orcámra a köszönő-köszöntő puszit.

Eltartott egy ideig, amíg annyira lehiggadtunk, hogy Zsuzsa rólatok kezdjen kérdezni: hoppá, nem is igaz, kizárólag rólad, izoláltan, mintha te végtelen magányodban tök egyedül léteznél a nagyvilágban, a merőben érdektelen dolgok tömkelegében. Csak úgy zuhogtak a kérdései, mindent és még annál is többet akart tudni. Meg kell mondjam: egyszer-egyszer lúdbőrössé válhattam, aligha csakis a hátamon, olyan fantasztikus volt húsz év után hallani - tudod mit? A te régi kérdéseidnek olykor a pontos, elképesztően pontos megfelelőjét, éppen hogy csak most fordított szereposztásban, mindennek a másik oldaláról. No lám, a fordított sorrendnek is megvan a maga fordítottja, az ellenkező oldalnak meg az ellenkező oldala - duruzsoltam magamnak váratlan felismerésemtől elragadtatottan, az újonnan felfedezettektől talpig lenyűgözötten, hogy azután ezt úgy-ahogy, illusztrációkkal megsarkalva próbáljam meg elmondani a felvont szemöldökkel engem éberen figyelő Zsuzsának is.

Amíg próbáltam magyarázni a bizonyítványomat, egyszer csak, mint egy adott jelre, Margóval egymásra néztünk, hogy én azon nyomban, minden további nélkül neki adjam át a szót. Margó okosan, szépen és végtelenül korrekten fejtette ki - többé meg nem ismétlendően -, szögezte le az új törvényt: mi soha nem fogunk rólad-rólatok semmi olyasmit mondani neki, ami veletek szemben nem lenne teljes mértékben fair, baráti magatartás, vagyis az, amit ti, mindenkori kölcsönösségi alapon, joggal várhattok el tőlünk. Ugyanakkor, amit Zsuzsa fog valaha is velünk közölni - már természetesen ha fog, ha ezt ő maga igényli, ha azt a sors, mindannyiunk sorsa így hozná magával -, akkor persze hogy arra is lényegében ugyanez a szabály vonatkozik. Most már, a történtek után, amit ő nem mondana el neked vagy akárcsak egy könyv lapjainak, arról mi többé nem tudunk semmit. Illetve annak a közlésnek mi lennénk a végállomása. Pont. (Ez meglehet nem éppen felnőtt módra, hanem javából kiscserkészesen hangzott, de csakis azért, mert nekünk valóban fontos volt. Hiszen akik akarva-akaratlanul két ember módfelett bonyolult relációinak a közepébe csöppennek, azok jobban teszik, ha vigyáznak arra, mit tesznek vagy mit nem tesznek.)

Este lett, meghívtuk Zsuzsát vacsorára egy közeli vendéglőbe. Ott előbb-utóbb áttértünk a mi kérdéseinkre, majd ő kezdett magától, lassan, úgy valahogy, ahogy egyszer azt te oly találóan jellemezted, szinte kényszeresen odaadó gonddal, majdnemhogy kínos precizitással formálva meg a mondatokat, minduntalan megkísérelve kizárni a felmerülhető félreértéseknek a lehetőségét is, helyenként küszködve rólad-rólatok beszélni. El-elcsukló hangon meg is mondta, hogy olyan ez most neki, mintha a lehetetlenre vállalkozna, hogy elképzelhetetlenül nehezére esik, hiszen egész lényében meg van rendülve. Hosszú-hosszú ideje nem számított már arra, hogy veled az életben még találkozhatna, de hogyha az mégis bekövetkezne, akkor az ilyen, már elnézést a szóért, faramuci körülmények közt, pont itt, Torontóban történne meg. Ahová most igazán nem elmondandó, mert alapjában érdektelen körülmények miatt hajszál híján nem is jött el. Ezt elmulasztani! - még elképzelni sincs erre ereje. Sőt, folytatta felkavart lelkiállapotának a leírását, nemigen gondolta volna többé már azt sem, hogy az életben még egyszer tirólatok, róla meg rólad egyáltalán beszélhetne. Már úgy érti, bárkinek is, hogy hangosan, a szavakat, olyan, azokkal a régi érzelmekkel átitatott szavakat ki is mondva. (Ezt az olvasónak, Tamás meséi hű hallgatóinak talán nem is kéne megmagyaráznom.) Hiszen anélkül ez - tette hozzá alig hallhatóan -, csakis önmagával, önmagában persze hogy elő szokott fordulni. Azt is mondhatná, hogy időnként nem is olyan ritkán. Igaz, igen sokáig azt hitte, hogy az idő múlásával mindez szép lassan majd elhalványodik, de nem... Végül is nem maradt más hátra, mint elfogadni: az ő esetében az idő nem hogy nem feledtet, de éppenhogy konzervál, életben tart. És akkor most, hihetetlen magánya oly sokszori megélése után kiderül, amit ő nem is tudott, csak nagy-titokban, maga előtt is rejtve sejtett - igaz, ezt aztán már képtelen lenne, helyesebben ugyancsak félne megmagyarázni, de mégis mindig bízott benne -, hogy Tamás is... Ezt mondva vagy inkább csak sóhajtva, szeme újra bepárásodott. Margó szó nélkül, nem is kissé megrendülve ült, maga elé nézve, majd hirtelen rám vetette fájó szemeit, én úgy éreztem, kifejezetten azért, hogy emlékeztessen saját hajdani meg-nem-értésére, nemigen titkolt ellenérzéseire. Beleélve magunkat Évi hangulatába, mind a ketten tudtuk: többet nem kell, nem szabad kérdezni, még kevésbé reagálni, bármennyire kézenfekvő is lett volna néha ezt tenni. Ha itt lettél volna, Tamás, tapasztaltad volna, hogy most értettük igazán meg a te egykori nagy, terhes csendjeidet, és akarva-akaratlanul lekopíroztuk a példádat.

Hát valahogy így. Ami most már mindennek, az egész zenés egyvelegnek a nagyon is hétköznapi, gyakorlati oldalait illeti: persze hogy a te dolgod, általunk korántsem irigylésre méltó dolgod eldönteni, mi kerülhet csakis beléd, leglelkedbe, nyilván a szokott, már jól bejárt utakon új - vagy nagyon is régi - anyagokkal töltve fel szervezetedet Évikéről, és vajon mi bele magába a könyvbe is, ha egyáltalán. Margó most úgy érzi - de tudja: még nagyon is, alighanem túlzottan is az új, szívét elnehezítő benyomások hatása alatt -, hogy az égvilágon semmi... Én viszont - ha valaki, akkor ezt te érted -, úgy vélem, hogy kivétel nélkül - minden. De hát, édes öregem, én nem vagyok már 'társszerző'; mi több, most ordenárén nagy, cúgos cipőimmel durván belegázoltam magába a felszentelt talajba ágyazott, onnan eredeztetett szent státuszát mindinkább magára öltő regényedbe is. És amikor ezt mondom, még csak nem is szeretnék senki számára sem megbotránkoztatónak hangzani. Annak a gondolata viszont bármelyik minőségemben is kifejezetten taszítana, ha levelemet beletennéd ugyan könyvedbe, csak éppen hogy előbb - bármilyen ok miatt is - gondosan megcenzúráznád. Amit vagy bármi ahhoz hasonlót persze jól tudom, hogy te álmodban se követnél el. Az ördög azonban, az a krónikusan kialvatlan fickó, soha nem alszik...

Ha megengeded, gyorsan egy váratlanul felszínre törő gondolat. A regényedről, arról, amelyet sztorijával és meditálásaival meg mind újabb visszapillantásaival együtt, így nyilván a most kapott szép nagy adalék-ömlesztést, de még magának az olvasónak a bevonását is beleértve te in statu nascendi mutatod be. Minthogy így gyakorlatilag a regényíró, már azon kívül, hogy ő az egyik, helyesebben a reprezentatív narrátor - már ha az -, de ugyanakkor és egyben maga a regény egyik főszereplője is, vagy helyesebben annak a főszereplőnek a megmintázott modellje, miben másban, ha nem éppen ebben az esetben mindennél világosabb: az írónak és alakjainak - nekem is, ugyebár? - az egymásra hatásából alakul ki a regény meg az ő cselekménye. És persze az atmoszférája. Méghozzá úgy, ahogy ezt te a lapokon közvetve vagy közvetlenül, direktben már eddig is érintetted. Valami ilyesmit hívtak a század húszas-harmincas éveiben Paul Valéry poésie pure-je után a franciák roman pure-nek? Ha jól tudom, André Gide követte ezt el először remek regényében, A pénzhamisítókban. Sorry, old boy, de remélem megérted, miért is nem tudtam sehogy se megállni - egykori esztétikai értekezéseinkre emlékezve sem -, hogy ezt csak úgy röptiben el ne hablatyoljam.

Így most már más nem is maradna hátra, mint azzal zárni soraimat: főleg Margó úgyszólván éjt nappallá téve, órákat órákra halmozva, sülve-főve együtt volt Zsuzsával; persze hogy ő javasolta, sőt beszélte rá, hogy torontói tartózkodását toldja meg pár nappal, és arra az időre költözzön hozzánk. Így is lőn; a mese vége pedig az, hogy Margó is, én is szabályosan beleszerettünk Zsuzsába, és, már amennyire az ilyesmi egyáltalán lehetséges, úgy érezzük, most értjük csak igazán, miért hatott a ti történetetek úgy rád, még jóval később is, ahogyan annak egykoron oly sajátos módon oly közeli tanúi lehettem-lehettünk. Mi tagadás: számunkra mi sem lenne természetesebb, mint egy másik életben titeket együtt és egynek látni. Szíveskedjél nem félreérteni: persze csakis azután, hogy a jelenlegit Andriska - hogy is mondjam - kegyeletteljes közreműködésével bonyolítod le. Zsuzsa újkeletű barátsága számunkra nem mindennapi adomány, talált kincs - de tényleg módfelett örülnénk annak is, ha a beszámolóval segítettünk volna neked az írásban. Ennek reményében baráti szeretettel,

Pali

P.s.1. Emlékszem ám még a rádiós újságírás mint átmeneti műfaj körüli fejtegetéseidre csakúgy, mint idézetedre - Pascaltól, ha jól emlékszem, még akkor is, ha azt G.B. Shaw szemérmetlenül ellopta -, amely valahogy így szól: Elnézést, hogy levelem hosszúra nyúlt, de nem volt elég időm ahhoz, hogy röviden írjak. Ezt itt most csakis azért kérődzöm fel, hogy bocsánatért esedezzek. Méghozzá amiatt, hogy nem tartottam magam a bölcs mondáshoz, miszerint 'Sok beszédnek sok az alja'. Igaz, azért sem, mert féltem: ha nem mondok el mindent, te meg azzal jössz majd vissza: 'harapófogóval sem lehet kihúzni belőle'. Mindkét végletet kerülendő lett ez a levél olyan, amilyen. Az enyhítő körülmények tömegére tekintettel kérem a tekintetes esküdtszéktől felmentésemet.

P.s.2. A kétségkívül megbízható ízlésű Zsuzsának, úgy láttuk, igen tetszett a házunk, úgyszólván minden érdekelte benne, jó néhány darabra rá is kérdezett. Amin viszont mi képedtünk el és egyben még a történtek után is valóban, amúgy igazából meg is hatódtunk: külön megcsodálta, kezébe vette és szabályosan dédelgette két szép gyertyatartónkat. Mármint azokat, amelyek az art nouveau-nak a nyugodtabb, de azért mégiscsak karakteres nyomait viselik magukon. És amelyeket ugyebár tőletek kaptunk házassági ajándékba. Amikor szokott tapintatommal közöltem vele, milyen érdekesen egyezik az ízlése a tiéddel, mert bizony azok a szemérmetlenségükben is szemérmes szépségek tőled erednek, elképedésében az egyikkel a kezében villámgyorsan ült le, inkább mondanám, huppant le egy székre, szomorkásan mosolyogva simogatta szerzeményét, és anélkül, hogy észrevette volna, a továbbiakban vagy egy jó órán át tartó beszélgetésünk közben az ölében, a kezében tartotta. Mondjam azt, hogy helyetted? Vagy a szájbarágás primitív bűnébe esés helyett inkább, oly sok minden más mellett, már csak a változatosság kedvéért is, de végre hallgassak el?

P.s.3. Nem tudom pontosan, miért, talán csak azért, mert régmúlt, részben közös dolgokról esett itten szó, vagy akár valami más, eltompult magamnak nem világos okból, írás közben többször is azon kapom magamat: képzeletben megint veled, nem tudom, a régi vagy a mostani Tamással, meghitt kettesben beszélgetek. Újra. Valahogy úgy, mint abban a végtelen messzeségbe aláhulló, föl-alá meg megint visszasétálkodó őskorban. Szokás szerint most is sok minden merül föl, hogy aztán én, egy váratlan kanyarral, egyszer csak ezt tartsam véghetetlenül fontosnak közölni veled: olyan felfoghatatlanul, na és lám csak, feldolgozhatatlanul régen történt, hogy mindketten, talán végső elkeseredésünkben, vagy-avagy csakis jobb megoldás híján szentekké váltunk. Olyannyira, hogy te talán már el is felejthetted - volt idő, amikor még mi magunk is gyakoroltuk, igencsak ügybuzgón és, ne felejtsd, jól fejlett felelősségérzettel, magát a bűnbeesést? A bűnben megmártózást, az ellen-keresztelést? Mondd, érthető ebből valami is? Én sajnos már nem tudom. Meg azt sem, hogy mi adhatta nekem erre az indíttatást? Jaj, Tamásom, hű Tamásom! Mondd, te nem szoktál néha fázni? Melegben dideregve fázni?

P.s.4. Merőben hangulatváltási célzattal, akár rátok férne az, akár nem, íme egy valódi eszkimó, vagyis hogy inuit jókívánság: "Legyen meleg az igloodban (a jégkunyhóban), olaj a lámpádban és béke a szívedben." Tessék olyan szíves lenni, és ezúttal különös figyelmet szentelni a dolgok sorrendjére. Arra, hogy mi következik miből - és nem fordítva...

P.s.5. Fényes orcájú Padisah, azt nyilván mondanom sem kell, hogy Zsuzsának megadtuk telefonszámaidat, címeidet. Mégis, ennek meg mindennek ellenére is mindkettőnknek az az érzése - csupán érzése, de azért igencsak egybehangzó és ily módon egymást erősítő érzése -, hogy egyhamar nem fog nálad jelentkezni. (A gyöngébbek kedvéért: egyhamar = kettőtől mondjuk úgy 30 évig.) Más szavakkal: arra aztán várhatsz, míg fel nem kopik az állad. Ha lehet, az itteni drasztikus, de valamennyire már mégis feldolgozott sokk-kezelés után ma még annál is jóval kavargóbb lelkében a felszínen ugyan már megállapodott, csak ott alul fortyogó zűrzavar, mint valaha is volt. Már amennyiben ilyesmi egyáltalán lehetséges lenne. Nem, Tamás, nem érzelmileg - ami az érzelmeket illeti, szerintem minden másról különválasztva kristálytiszta, áttetsző és úgy egyszerű lenne a kép, önmaga zártságában -, de az érzelmektől eltekintve szinte minden más módon. Büntetése: reszketően szeretné legalább annak a könyvnek az első részét elolvasni. Óva intettem: az bizony aligha okozhatna számára maradéktalan örömet. Nem baj, megelégednék én valami igencsak vegyes örömmel is, ha azt tőle kapnám - jött a Zsuzsa-válasz alig hallhatóan vissza. És még annál is jóval inkább: szeretne téged egyszer úgy igaziban látni - testközelben. (Szó szerinti idézet. Keveset mond, sokat, nagyokat gondol - legalábbis én így fejtettem őt meg. Szerelmed tárgya egyébként is férfilegázoló módon bájos, ahogy nagykislány létére szégyenlős tartózkodással, visszafogottan fejezi ki magát.) Hát ahogy az örökké változó, de valahogy mégis folyvást csak változatlan dolgok állnak, még jó ideig egyik vágya sem fog teljesülni - már úgy értem, a kimondottak közül. Így azután aligha marad más számára, mint hogy zokszó nélkül vesse magát alá választott sorsának.

By the way

, az átszellemült Margó külön és igen nyomatékosan kötötte a lelkemre: írjam meg, hogy milliószor meg még egyszer csókol. (A hangsúly az utóbbin. Azt mondja, hogy te ezt biztosan érted.) Reméli nagyon, hogy nemsokára ő is képes lesz majd írni mindkettőtöknek. Meg Évike-ügyekben külön neked is. Meg hogy mostanság igen gyakran kapja magát azon, hogy egyik pillanatról a másikra sírhatnékja támad.

* * *

Hát igen, ezt az utolsó mondatot, sőt mondatokat, ezeket első olvasásra is értettem. Amint az később kiderült, belém is égetődtek, hála Margó még a szokottnál is gondosabb fogalmazásának. A legkevésbé sem csakis azért, mert félreérthetetlenül utaltak a mi egykori 'tisztázó' beszélgetésünkre Évikéről, arra, amit még nem is olyan rég Margó egy ízben így jellemzett: Holdtöltétől Újholdig. Meg utaltak annak a beszélgetésnek majd csak idővel megnyíló távlataira, Margó mai érzéseire és oly sok minden másra. Mert egy millió csók - könyöradomány, oly kevéske, mondhatnám az emígy közel lévő, de amúgy messze császkáló barátnak vagy hetente kijáró, szűkös létminimum a margói ínségkonyha menüjén - mármint a régi Tamásnak; de az az egy, az a páratlanul, kihangsúlyozottan egyszeri egy - az már a nem kimondandóan annak címzett, aki ha másról talán nem is, de arról aztán annál inkább tehet, hogy neki, Margónak mostanában gyakran támad sírhatnékja... Ilyesmikre gondolva jön rá az ember: csakis akkor, amikor megpróbálunk nekigyürkőzni a kísérletnek, hogy megértsük egy másik emberi lény legbensőbb szükségleteit, jövünk rá: mennyire homályos-ködösek azok, meg velük együtt a létük titkaiból fakadó üzeneteik, amelyek arra méltatnak, hogy nagylelkűen megosszák velünk az alig felfogható rejtelmeket, a csillagok távoli, hűvös fényét meg persze a Nap bővebb magyarázatot nem igénylő melegét. Az élet megszokott, talán díszítő célzatú apróságai helyett az igazi dolgokat. Bele is borzongtam, hiszen ez a megérzés akár messzire is vezethet még el engemet. Most döbbent belém, amikor amúgy igazából ébredtem rá: mennyire áldották meg az égiek Margót intuícióval - és milyen feltétlenül bízik ő ebben az adottságában. Pali látszólag csak úgy odavetett, de maguk előtt égzengést-viharokat kergető szavaiból viszont - már az utóiratban adott, komor jelzések miatt keltett súlyos aggodalmon kívül, legalábbis a szűkszavú, de gondos elosztáson túl -, az ezt megelőzőekből nem is kissé elbizonytalanodva alig valamit, ha egyáltalán, akkor is igen keveset voltam képes regisztrálni. És még az sem biztos, hogy azt a keveset úgy értettem volna, amilyennek azt a feladó szánta. Kivéve persze a legfontosabbat, a megfáradthoz eljuttatott üzenetek fenomenális adományát, magának a nemes veretű ajándéknak, a sorok mindegyikéből rámsugárzó ténynek a közlését, hogy - Évike van, Évike él...

A többi? Nem tudom. Olyannak tűnik az egész, mintha hirtelen kivágódtam, egy bezsongott krupié szuperpörgetésével kiröpítődtem volna a saját rulettpályámról - bele egy sokszorosan elhasznált zsetonokkal telitűzdelt, hebehurgya módon szerkesztett regénybe, amelyben minden a felismerhetetlenségig össze van kutyulva. Értem persze, hogy a sors nagyelőadása ez az egész, állítólag oly igen véletlen találkozás, a Torontóba mégiscsak megtett látogatás az előre nem látható következmények elvének a megálmodottan gyönyörűséges példája, hiszen mi más is lehetne, ebben a fantáziadús, lényegre törő rendezésben; persze hogy örülök, megelégedetten, kezeimet kajánul dörzsölgetve, gondolom nem túl értelmes képpel vigyorogva, de annál inkább elragadtatottan örülök, hogy barátaimat, főleg - ugye mennyire hibátlanul póztalan is a dolgok logikája! - hogy Margót milyen mértékben ragadta magával vajon ki másnak, mint Tamás Évikéjének a most megismert, a régi kalodába többé be nem zárható, igaz, oda már be sem zárandó lénye; hogy a dolgok másik oldaláról, sőt éppen hogy egy másik, ismeretlen világból érkezve hozzá ő milyen elképesztő módon állt rá Évi időnként azért csak el-elhalkuló hullámhosszára - és végül is éppen ezért mennyire értheti végre meg legalábbis egykori magamat. Vagy talán ennél többet is?

Ha viszont ilyesmiktől eltekintünk, akkor tagadhatatlan: a dolgok megállapodása után még az eddigieknél is zavarosabb világban kóválygok, a sokk-kezelés szóródásából a mit tesz isten nekem kijutott benyomások mintha nem is kissé kótyagossá tennének, már persze amikor egyáltalán felszínre kerülnek; gondolkodni, kérem tisztelettel, én most nemigen tudok. És ha történetesen tudnék, akkor sem akarok. Lehet, hogy félek már a gondolkodás folyamatától is, meg attól, hogy az vajon hová vihetne? Félek előre megírt sorsomtól, annak beteljesedésétől? Talán az áttekinthetetlen csomag a lelket pillesztően hosszú idő után túlságosan is sok lett volna, egy adagban nem feldolgozható? Nem tudom. Időt kellene adni magamnak, hogy megemészthessem. Annál is inkább, mert más helyettem ezt úgysem fogja megtenni.

Különben is, most aztán már ólmos-fáradtnak, elnyűtten öregnek érzem magam. Nyilván azért, mert fáradt vagyok meg öreg. Elhasznált, haszontalan. Teher - meddő teher még magamnak is. Megharcoltam érte, keservesen, a jogom tehát meglenne hozzá...Hiszen Évike - van, Évike - él... Éppen hogy csak már megint, régi rossz szokása szerint, nincsen jelen - édes istenem, hiába kényszerültem én rá, hogy adottságként szokjam meg a hiányát, mint a kutya a loncsos szőrzetébe beleragadt bogáncsot; hiába van ez így elrendezve hosszú idő óta, azért ha rá gondolok, mint mostanság egyvégtében azt teszem, a nemtörődöm idő ólomlábakon kúszik! És igen valószínű, hogy ezt többé már nem felém teszi...

* * *

Eltelt vagy két hét, elég ahhoz, hogy feldolgozhassam ha nem is annyira az érzelmi, mint inkább az informatív részét Pali leveleinek. Leveleinek, mondom, mert elküldte azt a megígért másikat is, sőt azután még többet. Igaza volt, azok valóban nem passzolnának ide, ezek közé a sorok közé. Talán csak egyetlenegy, újra meg újra felszínre kerülő, tehát a 'nagy téma' kivételével. Amelyet Évi már abban a nyilván alaposan végiggondolt, finomra őrölt adagolásban, annak a biztos tudatában ünnepelt vagy kommentált, hogy az úgy, ahogy kimondódott, a vele annak idején vödörszámra elfogyasztott kávé aromájában is felismerhetően el fog jutni hozzám. Ha tetszik, most újra velem volt, hozzám beszélt. Nem, cseppet sem 'bizonyos értelemben' - az adott új helyzethez gyorsan idomulva direktben beszélt hozzám, róla-rólam és nekem. Szépen, okosan, a milliók közül kiválasztott Évikémhez illően. Nem úgy, mint olykor én, üzenetekkel kibélelt palackokat dobálva az Ontario-tó vizébe, magányában reményvesztetten ücsörögve. Nem, ő, a gyakorlatias, a hirtelen újra a cselekvő szerepkörébe cseppent, praktikus lény megtalálta a módját, hogy közvetítői igénybevétellel beszélhessen velem, olyannyira szellemi képességeinek a teljes birtokában, hogy mesterien oldotta meg az ő számára megoldandó problémát: gondosan vigyázva úgy tette ezt, hogy ne kelljen az eleve megmagyarázhatatlant rajtam kívül senkinek se betáplálnia. Vallomásokat tett, adakozó, nagyvonalú szerelmi gesztusokat - és mégis, azon a mostanában belémköltözött, megmagyarázhatatlan módon úgy éreztem: minden egyes levegős, távlatos közlés végéről hiányzott, mert lemaradt a pont, mintha valakivel vitatkozva, talán ellentmondásra várva mondatai végén nem le-, de türelmetlen várakozással eltelten fölkunkorította volna a hangsúlyt, bele a levegőbe? Még csak nem is azért, mert kérdezett volna. Tudta ő jól, hogy mit csinál - mintha ezzel is kifejezte volna: kötetekre, évekre, ha nem éppen egy életre való hiányzik még innen, amit el kéne mondania ahhoz, hogy az megközelítsen valamit is abból, ami belészorult, ami mindig is ott volt, meg ami ahhoz az évek folyamán még hozzáadódott.

Pali szerint sokféle módon és változatos fogalmazásban, de a lényegét tekintve következetesen, Évi 'élete nagy szerelmeként' nyilvánult meg rólam. 'Tamásról, arról a nagy szerelemről'. Nem, azt azért nem mondhatná, hogy ilyenként ünnepelt, mert értékelésében mindig érezhető volt a fájdalom, olykor - igen, ebben teljesen biztos - még a gyötrelem is. Margó egyszer rákérdezett: Tamás meg volt győződve arról, hogy utolsó találkozásaitok után a véleményed drasztikusan meg is változott. Igaza volt? Évi némi töprengés után így válaszolt: Amikor vele voltam - igen, a szakítás után is, bármennyire vigyáztam rá, hogy ne lássa -, minden pillanatban minden porcikámmal és minden lélegzetvételemmel, amint azt a zsidó ima mondja, egész szívemmel és minden tehetségemmel, feltétel nélkül szerettem. Aztán... aztán Tamásnak persze hogy igaza van. Hiszen senki, megközelítően senki nem ismer engem úgy, mint ő. Erről olyan sokoldalúan győzött meg - higgyétek el, nem egykönnyen engedtem, majdnem hogy hisztériásan toporzékolva, hosszú éveken át kétségbeesetten tiltakozva és az egész tusát mindig elölről kezdve ennek az elfogadása ellen! -, hogy ebben a tulajdonságában ma már képtelen lennék kételkedni. Igen, elválásunk után egy idő múlva, helyesebben inkább egy ideig, azt hiszem, rövid ideig mindenre elszántan megpróbáltam elhitetni magammal: a miénk az a bizonyos nagy szexuális találkozás volt, és ez is volt a fő tartalma. Vagyis hogy a leglényege. Ha emlékezetem nem csal, arra azért igen hamar jöttem rá: ez így nemcsak hogy nem igaz, annál inkább viszont ezzel durván meghamisítom őt, nyomban azután az érzéseimet, sőt az életemet is. Amolyan egyetlenegy, bármilyen hihetetlenül fontos és teljes joggal, még és még ünneplendő fő elemre redukálással végső fokon csupán megkísérlem magamat félrevezetve egyben megnyugtatni, enyhíteni a még mindig maró fájdalmat meg az ordító hiányérzetet - mindazt, amit a levélben, abban a levélben, amiről ti is tudtok, leírtam, és még annál is többet -, szóval valahogy könnyebbé tenni akkori nyomorult helyzetemet és abban alaposan megtiport létemet. Így aztán ezt az olcsó trükknél többre nem becsülhető mellébeszélési kísérletet hamarosan - jó, persze hogy azért nem olyan gyorsan - de föl is adtam. Helyesebben, nem volt választásom: győzködésem ellenére is fel kellett adjam, hiszen én képtelen vagyok rá, hogy hazugságban éljek. Még kevésbé annak a szemenszedett szóval jellemezhető formájában. (Ó igen, hát persze hogy képtelen. Éppen csak hogy idővel majd, bizonyára szépen öregedve, de előbb-utóbb az egészbe belefáradva, mindent leegyszerűsítendő - az igazmondási mánián azért egy jottányit sem változtatva - engem, az én egész lényemet fogja gyökerestől, el egészen a felismerhetetlenségig átírni, kifordítani, ha kell, akár az ellenkezőjére, úgy, hogy az oly sok elviselhetetlenül jóból kreál majd egy tökéletesen kibírhatatlan frátert. Hogy mikor? Hát persze hogy akkor, amikor már mindenből elege lesz. Mert aki bizonyos dolgokra következetesen odafigyel, az előbb-utóbb megérti: egyes emberek körül a tér egyértelműen az ő terük, azt maradéktalanul ők uralják. És amikor te, a gyanútlan erről mit sem tudva megkísérelsz hozzájuk közeledni, ezt nem teheted másképp, csakis ha az ő területükön át kísérelsz meg feléjük haladni. Ez pedig menthetetlenül azt is kell jelentse, hogy a te állítólagosan autonóm viselkedésed nagy mértékben az ő kontrolljuk alatt van. És mégis: még ilyen körülmények közt is mindig bámulatba kell ejtsen, amikor rájössz, hogy ők ott a körülbástyázott védettségük mögött is mértéktelenül szenvednek. Nincs mentség, muszáj, meg kell próbálniok valahogy, akárhogy, de hatékonyan védekezni ez ellen. Akkor pedig: Vae victis! Jaj a vesztesnek! Az "életem nagy szerelméből" lesz a "nagy csalódás". Ugyanaz - csak éppen az ellenkező előjellel. De hát ma még nem tartunk itt - ez még a jövő zenéje.)

Pali ugyan a kitételt a hazugságban élésről elképedve fogadta, de szerencsére nem reagált rá. Ehelyett megkérdezte: nem férfiként, de emberként milyennek láttad-látod Tamást? (Tipikus társszerző Pali-kérdés, provokáló-felmérő, nosza, gyerünk már azzal a szunyókáló tapsifülessel ki abból a nyamvadt bokorból! Ha tetszik, ellentmondásra késztető, ha tetszik, a vallomást megkönnyítő.) Évi a tapasztalt bajvívóhoz illő módon paríroz: lehetséges lenne a kettőt így, ilyen mereven elválasztani? Ha valaki, akkor én aztán joggal kérdőjelezhetem ezt meg, mert be kell valljam: én magam is próbálkoztam ilyesmivel, és rá kellett jöjjek, hogy nem megy. Nyilván azért, mert a kérdésfeltevés már önmagában helytelen? Ezt immár gavallérosan elintézve, így folytatja: Hogy milyen ember? Minden téren a jóra törekvő - ha jól értem, szerinte utat tévesztés, múltbeli balsikerek, sőt nagyszabású kudarcok, meg, igen, bűnök nyomán kellett, mert nem volt más választása, azzá válnia. Kíméletlenül, engedmények nélkül igényes - talán ugyanezért - saját magával szemben, előbb-utóbb mindig kegyetlenül, én úgy érzem, fölöslegesen könyörtelenül harcolva saját maga ellen őszinte önmagához. Szerintem, ismétlem, túlságosan is önmarcangolóan teszi ezt. Biztos vagyok benne, hogy ezzel olykor meg is bénítja magát. Ha úgy érzi, elkövetett egy hibát, akár azokban a számomra részben ismeretlenül maradt, számára mindig is lidérces múltakban, még inkább a jelenben, talán egy egész életre szólóan nem lesz képes elintézni magával. Persze nem kizárt, hogy az évek folyamán azért egy kicsit mégis kilazult volna? Nem tudom, csak remélem. Tény viszont, hogy pontosan ezért sokkal többet fizetett, keményebben bűnhődött jóval kevesebbért, mint bárki más, akit ismerek, jóval, de jóval többért. Segítőkész, sőt áldozatkész - az adó embernek a prototípusa. Ha jól értem az ő, na meg az én életemnek a logikáját, akkor habozás nélkül nyilváníthatom magamat annak a személynek, akit valósággal elárasztott apró gesztusoktól egy életen át elkísérő ajándékok egész tárházával. A szó minden lehetséges, addig lehetetlennek megítélt értelmében. És most, annyi idő után elképedve kellett rájöjjek, hogy ezt teszi még most is. Mármint mindabból, amit ti róla, a könyvéről, az egész emberről nekem elmondtatok. Igen, akár a sorok között is.

Be kell valljam: legalábbis egy, igaz, jóval kevésbé fontos vonatkozásban azért mégis félreismertem őt annak idején - mondta Évi később, egy másik alkalommal. - Akkor régen olyan képet alakítottam ki róla, amelyben Tamás a nem kifejezetten gyakorlatias ember példájának mutatja magát, olyan értelemben is, hogy aligha fog érvényesülni az életben. Viszont ha a tőletek meg más forrásokból kapott információk alapján ítélek, akkor be kell lássam: ilyen téren is túltett rajtunk. Jaj de nagyon gyakorlatias mirajtunk.

Bumm! Ezzel a pár mondattal sikerült igazolnia egyébként is szilárd meggyőződésemet arról, hogy ez a megítélés, csak éppenhogy akkor még politikai maszlagokba csomagolva, igenis jelentős szerepet játszott a szakításban. Nem tudom, de én ebben nemcsak amolyan késői elismerés-félét, de mintha némi kis irigységet is véltem volna fölfedezni. (Lehet, sőt csaknem biztos, hogy rosszhiszemű vagyok - úgyhogy ezt itt és most inkább visszaszívom.) Ha jól értem - fejtegette Évi -, fiatalabb korában nemcsak önzőbb volt, de kifejezetten önző - legalábbis ő ezt így mondta nekem, többször is. Egyszer, azt hiszem, éppen 'holdkórosan önkörösként' jellemezte magát. Nincs okom kételkedni ebben. Lehet, hogy így volt, én azonban ennek már a nyomát sem láttam - folytatta. - Nyilván ti is tudjátok: Tamás rendkívül felkészült, azt hiszem, egyike a legolvasottabb, és ami a számomra még fontosabb, a legnyitottabb, a leginkább befogadóképes embereknek, akiket valaha is ismertem. Sokoldalúan tehetséges is. Olvastam - persze kéziratban maradt - egyik novelláját. Még most is emlékszem ha nem is minden sorára, de annál inkább az egésznek a hangulatára. Na és igen: jó egynéhány év múlva a minket mint együttest a Lukács uszodából ismerő Grandpierre Emil mesélte: Tamás a Parlament előtti vérengzésről írt még frissiben, októberben egy úgymond zseniális cikket, amit ő megindítandó kiadványában akart lapindító cikként megjelentetni, ebben azonban november 4-e hathatósan akadályozta meg. Nem szokása nagy szavakkal dobálózni, de az az írás a maga nemében kolosszális volt. (Kedves, nagylelkű Emil!) Érdekes: én emlékszem, hogy egyszer Tamástól megkérdeztem: min ténykedik olyan odaadóan? Á, semmi fontos - mondta. Nyilván akkor írhatta meg ezt a cikket. Csak úgy, anyám lakásában, az ebédlőasztal sarkán. Úgy értsem - kérdezte Pali -, hogy neked sosem mutatta meg? Nem, sajnos nem - felelte Évi. Tudod, miért nem? - kérdezte Pali. Sejtelmem sincs róla - nézett nagyot Évi. - Hát ahogy nekem elmondta: azért nem, mert nem akart téged bajba hozni. - Hogyhogy? - Hát úgy, hogy ha mégis az történik, ami pár nap múlva valóban történt, akkor sokkal jobb, ha te nem tudsz semmiről. Erről sem, meg talán másról, semmi másról sem. Évi elképedten hallgatott, Pali szerint megint közel került ahhoz, hogy elsírja magát. Majd azért egy idő után a megszakított gondolatmenetet így folytatta: Látod, ezzel együtt még az eddigieknél is kevésbé értem, miért nem jött ki sokkal, de sokkal több belőle. Illetve, mit is beszélek, dehogy nem értem - hiszen Budapesten, 'azok után', ő nyilván a legkevésbé sem akart volna eljutni bárhová is. És később nem csupán Budapestről volt már szó, hanem sokkal inkább arról, hogy az ő értékrendszere az idők folyamán más lett, mint azelőtt volt? Talán drasztikusan változott meg? Úgy emlékszem, mintha tett volna nekem ilyen irányú célzásokat. Nem tudom, hiszen találgatásokon kívül honnan is tudhatnám? Dehogynem, tudod te azt, nagyon is jól tudod - szólt közbe Pali. Lehet - fűzte hozzá Évi -, hogy az is közrejátszott: a 'bűnbeesések', az oly sokat ostorozott hiúsága túlságosan is nagyra növesztették egyébként is fojtogató önkritikai érzékét?

Magyarul - vonta meg Évi a mérleget -, az a Tamás, akit én egyszer igen jól ismertem és ezért is, mindezért külön is elfogultan, nemcsak rá, de miatta meg az általa oly gyönyörűen szeretett magamra is korlátlanul büszkén szerettem, aki az alatt a pár hónap alatt időnként még felségesen szórakoztatott is, paradoxonoktól ugyan a legkevésbé sem mentes, de remek ember. Szív-ember, csodálatosan gazdag érzelmi készlettel fölszerelve. Amit tőletek hallottam, amit most újat tudtam meg róla, az csakis megerősíti, az új körülmények közt sokoldalúbbá teszi ezt a véleményemet. Ha erre bármiféle szükség lenne, akkor igazolja mindazt, amit iránta mindig is éreztem. És akkor, kedves Pali - felelt végül egy lélegzetvételnyi hatásos csend, kivárás után ezúttal újra az én párbajképes Évikém leplezetlenül provokáló mosollyal Palinak, a mester-provokátornak -, kérdésedre végül válaszolva - vagy, ha te a saját hatáskörödben úgy döntesz, nem válaszolva - nem szóltam egyetlen szót sem az én Tamásomról, úgy is, mint férfiról... (Ettől a választól most aztán már Pali lett módfelett elragadtatva, mint ahogy az én egykor-kedvenc szóösszetételemre hivatkozva mondta, egészében és részleteiben is kifinomultnak, összefogottnak és tetejébe még a kellő ravaszsággal is megáldottnak minősítette, hogy ezért tőle szokatlanul még egy kézcsókkal is honorálja. Nem különben hatott rá az a mód, ahogyan szavai elhangzása után Évi szerinte igen kevéssé mértéktartóan ünnepelte égig érő női büszkeségét, mint azt egyszer mondta, maga fölött aratott diadalát. Mestermű! - áradozott barátnémnak a számára több mint váratlan, komplex bravúrjáról nem más, mint a szakma egyik legjobbja.)

Pali azért, amint azt később bevallotta, nem mulaszthatta el, hogy Évi tehetségemre tett utalásaira ne a maga kellően kitekert módján reagáljon. Tamásnak, a kiadóban kiváló szerkesztőnek tartott szakembernek, amint azt nyilván te is tudod - mondta -, nemcsak sziporkázó, de valóban, látásmódjába szilárdan beépített, mások által is megcsodált humorérzéke van, túlságosan is minden irányban kiterjedt ahhoz, hogy amolyan írói naplót vezessen. Így aztán én például nem vagyok olyan helyzetben, hogy azt mondhatnám, igazából tudom, hogy ottan legbelül mit gondol készülő regényéről. Arra azért azt hiszem minden alapom megvan, hogy feltételezzem: gyakran vacillál azon, hogy ajkának biggyesztésével, képességeit illető kétségeit keserű megvetéssel vegyes szánakozással mosolyogja-e meg, vagy, ami mindennél egyszerűbb kritikusi megközelítés lenne, kösse-e föl magát a legközelebbi mestergerendára. Mindezt természetesen alkotói minőségében. Ezen belül is főleg amiatt, mert lévén túlságosan is jó szemű meg vájt fülű, bődületesen bántja, amikor észreveszi: megint belecsúszott abba, amit legfőbb és őt magát minduntalan a kétségbeesésbe kergető hibájának tart. És amit ő túlzásba vitt leegyszerűsítéssel csak így nevez: bombasztikusság. Talán mondanom sem kell, hogy nekem ugyancsak más a véleményem írásáról is meg a stílusáról is; hogy, isten látja a lelkemet, az az ember, aki még itt is számtalanszor bizonyítja: tud ő tömör lenni, ha és amikor éppen azt ítéli meg helyesnek. De még ha valóban helyenként túlzásba is vinné a fellengzősséget, talán még - jaj de szerencsétlen szó! - akár a dagályosságot is - az őshazában ma számos, ugyancsak elismert írónak kifejezetten barokk stílusa van -, én habozás nélkül megbocsátanék neki, mert amikor csak ezt teszi, az egyrészt őszintén és rendszerint szépen csordul ki belőle, megy, jól fekszik a témájához, másrészt az ilyen részleteket egyébként is kiparírozza, gondosan a helyére rakja, már amellett, hogy hamarosan úgyis átcsap az előzőnek az ellenkezőjébe. Ha kell, időnként még a saját stílusának a kigúnyolásába is. Legyen azonban ez bárhogyan, Tamás ilyen szempontból is egyszerűen a sorsában megpecsételt, elveszett ember - ebből a fajtából nem az első, de aligha az utolsó -, mert igazi véleményét, magas röptűbb vagy mélyen szántóbb gondolatait fukar módra megtartja egyetlen bizalmasának, tehát saját magának. Így azután egyáltalán nem véletlenül kerül időnként sor az ő tájain belvillongásokra. De azért odáig közel sem fajult a dolog, hogy őt félteni kéne, hiszen számtalan jelből megállapíthatóan nem is kétséges: roppant pozitív módon köti le az írás. Ami ma már egyfajta kötelességérzetnek meg a végre megtalált szenvedélynek az engem megható, önmagában is roppant érdekes kombinációja. Az pedig, hogy közben szakadatlanul tanulnia meg újra-tanulnia kell - és tenni mindezt az ő korában! -, az szerintem semmit sem von le a nagyon is jól alakuló regényből, de még a szerző ezzel kapcsolatos útkereső kalandjaiból sem. Amolyan 'Utazás a könyvem körül' módjára.

Így azután a fentebb leírt párbajtőrvívási találatok értékelésére igencsak kihegyezett, most éppen kezes báránnyá varázsolt Pali Margóval rögtönzött Holló-fényképbemutatót tartott, amely Évit újra melankolikus hangulatba ringatta. Lányaimat szépségeseknek nyilvánította - de kár, hogy nekem nincsen lányom - sóhajtotta hozzá -, sőt - gondolom, csakis Paliék barátságára tekintettel - még Andrea külleméről is kipréselt magából egy-két jó szót. Aztán sebes vágtában témát váltott és elpanaszolta: Nekem nincsen, soha nem is volt fényképem Tamásról, mint ahogy azt hiszem, neki sincsen rólam. '56-ban ilyesmire, emlékmegörökítésre az állandó zűrzavarban végleg nem lett volna mód. Már legalábbis a mi számunkra. De hogy amikor meg lehetett volna, akkor miért nem adtunk-kértünk egymásról fényképet, azt aztán már igazán nem értem. Csak egyetlen magyarázattal szolgálhatnék: valahol, valamilyen szinten alighanem sosem szűntünk meg azt hinni, abban bízni, hogy mi mindennek ellenére egymással maradunk. Majd a szokásos hosszabb Évi-szünetek egyike után így folytatta: Most már csaknem pontosan tizennégy éve nem láttam. Márpedig ezek szerint a képek szerint nem sokat változott. Ugye - fordult Margóhoz -, a koránál fiatalabbnak néz ki? Mire Pali nem állhatta meg, hogy levelében ne utaljon az első részben elhangzottakból egyes elemekre, mondván: Látod, Tamás, szorgalmas szemforgatásoddal még hitvesemet is elkábítottad, hiszen Évi kérdésére bár fanyar, de szemet felvillantó somollyal mindössze ennyit mondott: Közel s távolban, széles e határban kétséget kizáróan Tamás a legjobb képű férfiú.

Évi valahogy csak nem volt hajlandó kiadni kezéből az egyik fényképet, sőt kis idő és némi habozás után - na meg hosszas, elmélyült, szemüveget is igénybe vevő szemlélődést követően - engedélyt kért rá, hogy azt megtarthassa. Pali azonban, mint mondotta, 'a szokott nagyúri gesztussal' ebbe csakis úgy volt hajlandó belemenni, ha Évi egy őt meg egy fókát édes kettesben, a nagy egymásra találásban mutató képet is magával visz - hogy tiszta pillanataiban később módja legyen majd hősét egy igazi férfiszépséggel is összemérnie. Amint láthatja - tette hozzá -, a mégiscsak tapasztalt, bár erkölcseiben a rosszindulatú pletykák szerint nem teljesen megbízható fókaszépség aligha véletlenül választotta őt magamegörökítése partneréül. Igaz, az idillnek hamarosan véget vetett a fóka-férj megjelenése a színen, minthogy nyilván annak a hívására az itt látható csapodár hölgy egyetlen szó nélkül, egy szabályos pálfordulással - szabad Pálnak ilyesmit mondania? -, vagyis egy gyors hátra arccal, volte face belecsusszant a Hudson-öböl befogadó, biztonságos, mindenféle fókaszerelemnek kedvező vízébe.

Kísért a múlt

Nos tehát oly sok évvel rövidre szabott együttlétünk meg annak a történelemben nyilván nem példátlan kimúlása után így, csaknem a legközvetlenebb úton értesültem Évi rólam alkotott és az idők megpróbáltatásait kiállt, most már alighanem végleg kialakult véleményéről. (Tényleg végleg? Hiszen, hogy másról már ne is beszéljek, maga Torontó is sok mindenen változtathat. Meg az is, ami Torontó után meg az új barátságból szárba szökkenhet.) Meg kell mondjam: várakozásaimmal szöges ellentétben tapasztaltam, hogy egyfajta ingerültség lett úrrá rajtam. Nem, az ingerültség szó még a 'heveny' jelzővel párosítva sem igazán adná vissza azt a hideg zuhanyt, amely megdermesztett. Sokkal inkább valami idegtáncoltató, vért-vízzé-meg-megint-visszaváltoztató típusú rettenet volt az annak a puszta lehetőségétől is, hogy most aztán már menthetetlenül vesz körül az ősbabonának meg a vakrémületnek a szövevénye, olyasmi, amit egy ember érezhet csupáncsak annak a gondolatától, hogy egy kísértet ölelésében kell majd életfogytiglan vergődnie.

Egyébként úgy vélem, hogy Évinek a rólam adott jellemzés kiérleltségéhez sokat kellett már előzetesen töprengenie, magával vitatkoznia, míg csak átmeneti állomások és ismételt átszállások után valamilyen végleges helyemre tett engem, a mellesleg még mindig változót, hiszen a Paliéknak mondott értékelések a legkevésbé sem születhettek a pillanat ösztönző hatása alatt. Nyilván ezért is mondta Pali nemrégiben, egy torontói látogatásom alkalmából: neked aztán, Tamás uram - kopogd le gyorsan - bődületes szerencséd van, hiszen a te számodra Évikéd tartós gondoskodása miatt nem adatott meg a megöregedésnek a lehetősége sem. Mert ugyan Évit mindennél jobban foglalkoztatja, hogy te milyen vagy ma, meg hogy mennyiben változott benned az ő képe - sőt egyszer, a választól nem is kissé tartva, egy féltékeny szerelmest élethűen utánozva kérdezte meg: Tamás volt azóta - hm, azóta - szerelmes? -, mégis, körülötted valahogy megállt az idő, illetve az idő halad előre, a maga útján, mindössze csak te lettél a konstáns, az örökkön örökké változatlan pi benne. Ezt kinyilvánítva Pali Margóhoz fordult megerősítésért: Látod, itt van Tamásban elrejtve az Örök Ifjúság - csupán Évi emlékezetéből rásugározva. Mire Margó, amint azt hasonló témák felmerülésekor általában teszi, tartottan mosolyogva nyilvánította véleményét: Azért talán azt sem lehetne teljesen kizárni, hogy ez Tamás állítólag elpusztíthatatlan fiatalságának csupáncsak az egyik, Évi által persze hogy érzékelt meg úgy-ahogy felismert vetülete.

Aztán ott lenne az is, hogy sok minden más mellett Évike életének a saját megítélése szerint a meg nem bocsátható hibája vagy inkább bűne az, hogy... hogy amint azt például Paliék tették, nem jött el Magyarországról! Vajh mikor máskor jött volna, jöhetett volna el, mint '56-ban? (Vagy majd csak valamikor azután?) És vajh kivel mással jött volna, jöhetett volna el, mint velem? (Vagy valaki mással? Helyesebben valaki máshoz? Ha akarnánk, akár fel is melegíthetnénk az e körül a személy körül annak idején folytatott és abbahagyott merengéseinket? Igen, azokat az akár csak futólagos megfontolás után is meddőeknek minősített ítélkezéseket, az ön- és közmegbotránkoztatást kerülendő, egyébként sem bizonyítható, tehát elejtett kombinációkat?) Ugye nem lenne túlzás messzemenő következtetéseket vonni le az akkori, az '56-os, de akár a későbbi Zoltánra, Évire meg Tamásra vonatkozóan is? (Meg, ha ragaszkodnánk hozzá, talán valaki másra vonatkozóan is?)

Messzemenő következtetéseket viszont nehéz lenne levonni mindezekből már csak azért is, mert az oly hosszú idő után bekövetkező legelső, meglehet csakis közvetett találkozás volt szerelmemet arra indíttatta, hogy 'patakokban folyjanak könnyei'. Mélységes és egyben mélységesen eltúlzott elégtétel lehetne ez minden téren, már amennyiben nekem erre szükségem lenne - mivel azonban ilyesmi még nyomokban sem fedezhető fel, akkor én most ezzel vajon mihez kezdjek? Mármint azon kívül, hogy itt állva és megdicsőülve én, a 'szívember', aki 'elhalmoztam őt' annak idején is, meg azóta is, hallgatásomon kívül nem adhatok neki semmit? Meg sem hallgathatom frusztrációinak vagy a mindennapok kis örömeinek a persze hogy elmondandó részleteit? Amikor pedig arra lenne szükség - attól tartok, nem is ritkán -, meg sem kísérelhetem őt vigasztalni; hiszen hiába tudtam eddig is mindig, és most hiába mondja ezt el nekem önmaga, persze hogy kis kihagyásokkal sosem szűnt meg teljesen engem szeretni, meg ezzel együtt, de e nélkül is értékelni. Én meg nem küldhetek neki egy képeslapot sem Bergengóciából, vagy egy nyamvadt CD-t, mondjuk a Brahms-hegedűversenyt a fiatal Menuhinnal?

Mi marad akkor hátra? Tegyem netán előrehozott mennybemenetelem grafikus ábrázolását a kirakatba? Tűzzem virágcsokorként a gomblyukamba? Igenám, de hiszen emberségemnek ez a késői túl-méltatója még csak szóba se áll velem! Még azt se mondja nekem, hogy: Piha! Ha másért nem, akkor csak azért, hogy igyekezzen így is a kedvembe járni.

Pedig most már érdemileg eltűnt, csaknem teljesen eltűnt a Szabad Európa-probléma is. Magyarországról, úgy öt-tíz perccel az összeomlás előtt ma már mindenki, aki csak akar, levelezik velem. Jön ki hozzám, jön be személyesen - és kíváncsian - a SZER irodájába. Nem is egy, amikor felolvasom neki a következő adásom éppen megszült anyagát, készségesen bele is javít a szövegbe. Meg nagyjából-egészében hasznos javaslatokat tesz az otthoniakat vélhetően érdeklő témákra is. Mert azért a világ körülöttünk ugyancsak változik. Igaz, most már a legkevésbé sem párhuzamosan, annál inkább viszont aszinkronban a mi - a mi micsodánkkal? A politikai vonalunkkal? Melyikkel? A hivatalossal vagy az illegálissal? De ha Évinek még ma is lennének aggályai, akkor mi sem lenne egyszerűbb, mint a Margóéknak küldendő levelekbe időnként beletenni egy másik, csak úgy egyszerűen 'Tamásnak' címzett borítékot - abba meg a levelet, amit nekem szánt. Azt, amit szerelmes könnyével is telesírt, nemdebár a holló-posta számára? Ilyen vagy olyan, végül is semmilyen levél sincsen viszont, sőt Pali szerint legalábbis a közeljövőben - vagy úgy még egyszer-kétszer harminc évig? - nem is igen szabadna semmi ilyesmire számítani.

Az eddig elmondottak alapján sem kellett volna meglepjen, de azért mégis elképesztett: Pali tényleg azt közölte velem, hogy Zoltán meg Éva még mindig ugyanabban a házban, ugyanabban a lakásban lakik. A fülrepesztő városi ricsaj kellős közepén, az első emeleten, egy forgalmas, lármás úton, gondolom legalább régi, nagy és kényelmes lakásban. De hát ők ketten olyan töménytelen mennyiségű pénzt kerestek hosszú éveken át, hogy abból vehettek vagy építtethettek volna maguknak akár egy kisebbfajta palotát is! Nem hiszem, hogy ismernék bárkit is Budapesten - pedig biztos akad mutatóban egy-két ilyen madár -, aki az elmúlt vagy 40 évet ugyanabban a lakásban élte meg. Zoltán azonban meg sem moccan, ő már, amennyiben ez rajta múlik, örökre ottmarad. Ha csak földrengés, tűzvész, árvíz nem jön közbe. De talán még akkor is. Hogy valamennyire is tágítsam a látóköröket ebben a témakörben, szabad lenne egyetlenegy amerikai adatot idéznem? A 20. század utolsó évtizedében végzett felmérések szerint minden öt évben az amerikaiak 73 százaléka változtatja lakóhelyét, minimumként egyszer. Alighanem valamilyen mértékben beleértve ebbe a folyamatosan lebonyolított népvándorlásba az USA középnyugati államaiban, azok közül is az északabbiakban, mint például az elragadó Minnesotában eredetileg szép számban letelepedett svédeket, már úgy értem, harmadik-negyedik-ötödik generációs utódaikat is. A Larssonokat, a Personokat meg az Olafsonokat.

Mindennek ellenére - meg persze azért is, hogy ne tűnjék olyan mértéktelenül egyoldalúnak - azért kell legyen abban a szerény zoltáni következetességben az óvatosan ítélkező mindenkori hívők számára valami a fennhéjázástól mentes nagyszerűségből. (Úgy ám, a maga nemében valóban nagyszerűségből.) Íme egy, gondolom, valami ilyesmire kifejezetten jellemző példa. A 17. században a híres-nevezetes bíboros, de Retz az új pápáról annak az előtte egyszer elejtett megjegyzésnek az alapján formálta ki rokonszenvező véleményét, amely szerint megválasztása előtt az akkor még csak bíboros az elmúlt két éven át a templomban következetesen ugyanazt az ülést foglalta el. 'Ez ugyan egyesek számára semmiségnek tűnhet - fűzte hozzá de Retz -, én azonban gyakran lehettem tanúja annak, hogy néha a legkisebb dolog is jobban olvasható jel, mint akár a legnagyobbak legnagyobbika.'

De Retz könnyen követhető logikája ellenére sem áll módomban tagadni: van ebben a zoltáni tényben valami, ami lehet, hogy csak nekem okoz szinte fizikai fájdalmat, hogy aztán, még mindennek a tetejében teljességében feldolgozhatatlan, felfoghatatlan is legyen. Valahogy úgy, amint az a szeretve és feltétel nélkül tisztelt Ingmar Bergmannak még a legremekebb filmjeiben is gyakran zavart, majd amikor homályos érzéseimet kibogozva - tőle és hatásától a kellő mértékben eltávolodva - valahogy tisztázni voltam képes, akkor annak rendje és módja szerint, tehát jócskán kiborított. (Mielőtt elfelejtem: Pesten, még a Szegénylegények átütő sikere idején hallottam a két filmrendezőt jelentős, sőt nyegle túlzással egymáshoz kötő mondást, amely valahogy így szólt: Jancsó, ha tetszik, akár egy dramaturgiailag indokolatlan vesszőfutásban magamutogató, de mindenképpen funkció nélküli, viszont annál inkább anyaszült meztelen nő nélkül csaknem olyan lepusztított lenne, mint Bergman, mármint az ő Ullmanja nélkül. Már bocsánat.) Hiszen az egyik ismert bergmani alapképlet: a tekintélyes, a nagy - kétség sem férhet hozzá, hiszen tudjuk, érezzük, hogy nagy - öregember, az aggastyán - halálát közeledni érezvén, vagy már félig-meddig azon is túl, a másik oldalról visszanézve? - álmában vagy a valóságban - ami ugyanaz? - visszatér gyermekkora, kisgyermekkora színterére - ami újra valósággá válik? A ház magától értetődően, még csak egy zárójelben odavetett magyarázatot sem érdemlően, ma is az övé-övéké, és abban minden, de minden ugyanúgy, pontosan ugyanott áll vigyázzban a helyén, mint... hát mint annak idején; maga a kakukkos óra, most is évenként tíz percet sietve; az örökké változatlanul 70 év körül, öregedésében a rendezői céloknak megfelelően megállt, kisgyermekkoruk óta gazdáit nem látott, ámde kedvükért az elmúlást bizonytalan időre elhalasztott lakájt is beleértve, aki rendületlenül ugyanolyan, mint mindig volt. Lett volna. Lehetett volna, kellett volna legyen. Ezt ugyan nem mondja senki, de Bergman csodálatos szeme annál kivédhetetlenebbül szuggerálja belénk. Úgy, hogy még gondolkodni is elfelejtünk. Már amennyiben ilyesmire Bergman-ügyben egyáltalán képesek lettünk volna. (Vagy lehet, hogy a hű öreg tulajdonképpen saját magának lenne az unokája? Vagy-avagy az unokájának a gézengúz nagypapája? Hogy is mondja a pesti viccben a Vörösmarty tér járdáján keresztben elterült, részegségéből galádul felébresztett, torzonborz csavargó zaklatójának: Hol vagyok? - A Vörösmarty téren. - Mit jön maga itt nekem terekkel! Hol vagyok, melyik országban? Picsába a részletekkel!) Szóval a Vörösmarty térrel szemben Bergman-országban - a fő alakok egymást egymáshoz fűző viszonyán kívül - semmi, de semmi, még a bútorok, az enteriőr fanyar-édes illata sem változott. Itt van most is az orrunkban.

Álom meg valóság - melyik melyik? Vagy a kettő megkérdőjelezhető, ha nem éppen fölcserélhető lenne? Bergman persze részben, nagy részben ezt is inszinuálja - csak éppen nem úgy, ahogy az itt most bennem felmerül. És ami ellen én időnként indulatos, sőt ingerült dühömben - na és persze régi szokásom szerint módfelett igazságtalanul, hiszen azért mégiscsak kell némi helye, mozgástere legyen a mit bánom én, akár az én érzésvilágommal szemben is teljes joggal létező alkotói szabadságnak -, valamennyi elkárhozottan bolygó, sokszorosan elveszett, éppen hogy csak túlélt európai lélek nevében magamból kikelve tiltakoztam a svédek világtól elszakadottsága ellen. Ingerelt a svéd férfiak megrögzött, közel sem véletlen alkoholizmusa és - részben emiatt - szexuálisan az átlagot, vagy inkább a nők által szerintem is teljes joggal elvárt, a legkevésbé sem eltúlzott átlagot messze alulprodukáló tevékenysége. Már legalábbis ha hihetünk az erre utaló, hitelesnek tűnő beszámolóknak, a kutatási eredményeknek meg a szexológiai felmérések megrázó adatainak. A számok mögül felrémlő katasztrófák elől menekülve a csodálatosnál csodálatosabb, nyúlánk-magas, szőke, kék szemű svéd nők ha nem is szakadatlan, de annál gyakoribb jelenlétükkel örvendeztetik meg a mediterrán térségek ilyesfélékre kifejezetten sokadik érzékkel meg a nemes feladat teljesítéséhez egyébként is a kellő módon felszerelt férfinépségét. Apropó alkoholizmus: közismert, hogy a svédek isznak, mint a kefekötők. Vagy ahogyan azt az angol nyelv amerikai változatában a szleng a félreértések elkerülése végett értésre adja: Olyan másnapos vagyok, mint hét svéd. (Lehet, hogy ha többet költözködnének, előbb-utóbb kevesebbet innának? Na és akkor... Vagy azért a dolgok mégsem ilyen egyszerűek? Hiszen végül is az állandósult adott feltételek mellett az idők folyamán csak kialakulhatnak mutációk is? Ha nem így lenne, akkor talán a svédek meg rokonaik archaikus maradványokként még mindig vikingek lennének?)

Igen, a svédség azon megnyilvánulása ellen tiltakoztam az idők kezdete óta, hogy náluk minden - jó, csaknem minden - legalább a 19. század elejétől, Bernadotte-tól fogva az öröklétben változtathatatlanul felfüggesztve, rezzenéstelenül csüng alá. Mi másról, mint a kétszáz éves karácsonyfáról, amelyre ugyanazok a díszek aggatódnak fel, már ha egyáltalán valaha is kicserélték volna azokat. Merthogy a svéd karácsonyfa örökzöld marad, még évtizedekkel azután is, hogy kivágták. Európa többi, értsd valamennyi része ezenközben úgy 10-20 évenként botlott egy nagyot meg hasra-orra-fejre esett, majd átlagban vagy három-négy alkalommal zúzódott pozdorjává, ment szét ripityára. Nem, bizony nem úgy, mint nálatok, kedves Jörgende Pöfte professzor uram. Akiknél mozdulatlanságba merevedtek a gyerekkori, unokakori házak is, a bennük lévő mütyürkék is, ugyanazoknak az ősöknek a bekeretezett fényképei is, a fölöttébb lakályos cselédszobák is a kötelezővé vált aktust megkönnyebbítendően összkomfortos ágyaikkal, amelyekbe az éjszakai órakongatásra a folyosón át menthetetlenül, tetszik-nem tetszik, kötelességszerűen kellett lopakodnia a szakállasnak vagy a pedert bajuszúnak abban a kötelező éjféli egyenruhában, a hosszú fehér hálóingben - az ilyen jeleneteket persze mindig megfontoltan történelmi félmúltban, azaz fekete-fehérben ábrázolva -, az antik pókhálók is, meg az azok alatt-mellett-között felnőtt, saját sorsuk karóin fönnakadt, mérhetetlenül komplikált lelkű emberkék is. Csak nem ez a fájdalmas szendergésbe merült világ lenne az a híres, agyon- és félremagyarázott 'svéd modell', amelyről manapság mint valami újdonság-gyógyírról Budapesten olyan sokat gagyognak az új ideológiai elixírt keresők, anélkül hogy tudnák vagy sejtenék: a mindenre balzsamot borító, fantasztikus harmadik utas rendszerek svéd csúcs-változatának már régen befellegzett, még magában a puha-barátságosan hulló svéd hó-országban is? Ahol lám a nagycsaládos vagy munkaképtelen rénszarvasok is nyugdíj-pótlékot kapnak, úgy ám! Merthogy be kell látni: a rénszarvas is ember! Igen, persze hogy a maga módján, de ember. Olyannyira, hogy alatta-neki is ki van feszítve a nehéz időktől őt megóvó, feszesre kihúzott társadalombiztosítási védőháló! Nem úgy, mint abban a darwini, ember embernek farkasa Amerikában!

Én magam a kifejezetten nem-svéd, sőt anti-svéd Budapesten már azért is éltem az utolsó tízegynéhány évet embermeleget tartósító vackomba begubózva, mert az oly igen meghitt, akkor utólag úgy éreztem, szívderítő emlékekkel teli helyek, amelyekbe repesve vágytam volna vissza, nyomtalanul tűntek el, bele egyenesen az új svéd-reményű semmibe. A meglévő, a valóságos, a budapesti szabású Budapest a hatvanas években - hát még, legalábbis a mesékből leszűrhetően, az után! - percről percre inkább vált valahogy félig-idegen és kiürült város-kehellyé. Amire én a magyar fővárosból, egykor olyannyira a sajátoméból, innen a messzi távolból ma emlékszem, az már réges-régen nem is létezett - ottlétemkor sem. Ott volt, mint díszlet, csak éppen nem a számára írt drámában. Többé már a legkevésbé sem korhűen. Igaz, ilyesmi előfordul eget-földet rengető változások idején másutt is a világban. Hogyan is mondta Talleyrand, a megvetett parvenünek, Napóleonnak, majd a Bourbon-restaurációnak a külügyminisztere, a köpenyegforgatás világbajnoka: "Aki nem élt az Ancien Regime-ben, az mit sem tud az élet édességéről!"

La douceur de la vie

! Igen, itt a számban érzem tetszés szerinti változatosságokat rejtegető ízét! Ó, mennyire igaz lett volna ez a remekbe szabott visszavágyódása ellenére is alapjában szörnyen hamis mondás az én egészből kiszakított, hőn szeretett, de eltűnt, örökre eltékozolt, oda se figyelve elherdált Budapestemre alkalmazva is! Hiszen az szegény, a városok között is oly igen megkínzott, bolsevistáktól, román katonacsizmáktól, fehér pribékek tobzódásától kezdett már a szemből párát kipréselő kigőzölgésekbe veszni még az én születésem előtt, a világháború igaz magyar módra a poklok fenekére szcenírozott megkoronázásában.

Mert a széleskörű félreértések elkerülése végett szögezzük csak gyorsan le: az általánosan elterjedt nézetekkel szemben közel sem azért helyes 'világ'-háborúnak nevezni az elsőt, mert szó szerint az egész világ részt vett volna benne - jó, rendben, tudom, persze hogy a karácsonyfákat konzerváló és mellesleg az ide-oda-amoda hadiszállításokon magukat észbontóan gazdaggá varázsló svédek kivételével, hiszen ez az őket bárki mástól megkülönböztető jóságukat mindennél nyomatékosabban alátámasztó érv magától értetődik -, hanem hitem szerint inkább azért, mert - legalábbis a mi számunkra - elsüllyedt vele mindörökre egy egész világ, az a világ, amely a maga édes és, na jó, persze hogy elfogadom, sőt ha kell, hirdetem ezt is, hamis, álságos, sőt hazug módján élt - csak éppen hogy békében! Még ha akár a hatalmas kamatra kölcsönkért időben számolva is, de olyan hosszú ideig, mint - az augustusi római aranykor! Nem, tudom én jól, hogy mit mondok, nem kell engem rendreutasítani: eszembe se jutna titkolni a titkolhatatlant - ez minden kétséget kizáróan ugyanaz a világ, a Monarchia, amelyet Musil közel sem véletlenül rúgva kapásból farba nevezett 'Kakániá'-nak. Hogy a Haek Svejk-könyvét indító légyszarfoltos Ferenc József-képről a besúgóknak otthont meg munkahelyet adó kocsmának a falán már ne is beszéljünk. És mégis, mégis... Helyénvaló-e vagy sem, de: Laudatur temporis acti. Az elmúlt korok, mint kacér nők, kelletik magukat. És mely igen sikeresen teszik azt!

Tanácstalanságunkban mi mást is tehetnénk, mint visszatérni a remekbe szabott svéd mintát a radikálisan változó Budapesten az igazi ízlése szerint meg sem közelítő Zoltánhoz, magához a konstánshoz, hiszen minden út elkerülhetetlenül úgyis hozzá vezet. A születése után nyomban az itt már az unalomig elismételt felcsiszolt sínre tett mérnökember valóban, most is ugyanott lakik - bár a lakást nyilván többször is átalakították, több bútordarabot is kicseréltek, abban egyesek meghaltak és így távoztak, mások születtek és így érkeztek -, vélhetően ugyanabban az ágyban alszik, és persze hogy ugyanabban a gyárban dolgozik kinn a város peremén, mint tette azt '56-ban meg azelőtt. Ha jól értem, élete első - és nyilván utolsó - munkahelyén. Igaz, azóta az üzem profilja vagy ötször változott, gyártottak benne hadianyagtól légelhárító bilikig mindent, ki tudja, a tulajdonos nem fog-e majd ugyanennyiszer cserélődni - egy dolog azonban, úgy tűnik, mindörökre változatlan marad: Zoltánnak, a remek szakembernek, a lelkiismeretes főnöknek a rendületlen jelenléte. Az ő védőszárnyai alatt Évike is tökéletesen elsvédesedett: ő is ugyanabban az ágyban hajtja nyugovóra ma már némileg - de csakis némileg - kevésbé buksi fejét, mint Zoltán a ma már mindinkább billiárdgolyóra emlékeztető sajátját. Igen, Évike is ugyanott dolgozik, ugyanabban a mit sem változó, de tehetetlenül és persze telhetetlenül valutagyártó cégnél, amely Kultúra álnéven fejti ki egyszerre vagy nyolc-tíz forintárfolyamon igen szerény kultúrtevékenységét. (Már bocsánat a rossz szokásom szerint sommás ítélkezésért, hiszen abban nem kételkedem: ha valaki, akkor Évike, főleg ha módja van rá, csinál hasznos, jó és okos dolgokat is. Adjanak csak neki akár egy tenyérnyi kis játszóteret, aztán meglátják...) Mert neki megvan még az a legkevésbé sem lebecsülendő előnye, hogy felfutva a csúcsra, messze a szamárlétra teteje fölött lebegve, rengeteget és még annál is többet röpdös kiküldetésben külföldre.

Igen, úgy, ahogy tudtam, csak még gyakrabban, mint azt feltételeztem, Évi valóban sokszor megjárta New Yorkot. Akárcsak a szakítás utáni múltunk szellemében vagy ha tetszik utolsó találkozásaink, főleg legutolsó összeölelkezésünk alapján is magától értetődő, hozzánk méltó, múltukhoz hű cselekedet lett volna, ha ittjártakor megkeres. Vagy ugyanez másképp: embertelen, hogy ezt nem tette. Igaz, hogy a New York-i, manhattani városi telefonkönyvben az én nevemet nem találta volna meg, lévén hogy mi, sokmilliónyi társunkkal együtt, kint lakunk suburbiában. Tehát: New York másik négy negyedében és a vonzáskörzetben a jól ismert három területen is fel kellett volna ütni összesen hét telefonkönyvet - a nagyobb postahivatalokban fellelhetőeket, vagy úgy tíz-húsz perc alatt -, és az egyikből visszaköszönt volna leleményességére büszke magára az én nevem! Ha már itt járt New Yorkban, ezt az utat úgy tartózkodása második napján játszva lebonyolíthatta volna.

Volt azonban nekünk jócskán közös ismerősünk, barátok, akik tudták: hol élek, merrefelé, tehát úgy nagyjából hol is lehetne engem megtalálni. Megkísérelni elérni. Úgy jönni már el, azzal az eltökélt szándékkal a legújabb útra, hogy most aztán komolyan megpróbálja megtenni azt, amit már réges-régen meg kellett volna tennie. Hiszen Budapest egy nagyra nőtt kis falu - mondott nemrég valami ilyesmit Évi Torontóban újdonatúj barátainak. Ezután más már nem maradt hátra: felhívhatott volna otthon, vagy ha ez nem smakkolt, akkor hétköznap - az irodámban! Úgy ám, világszerte ismert intézményem irodájában. Az ugyanis, a hidegháborús trükkök közül is messze kimagaslóan, végtelenül ravasz módra csak úgy, amire senki sem számítana, Szabad Európa Rádió, Radio Free Europe álnéven ott van, benne magában a manhattani telefonkönyvben. (Kár, hogy ezt megnézni soha nem jutott eszembe, de azért még azt sem merném kizárni, hogy a sárga színű szakmai mutatóban a Rádiót az "Uszítószervek" nagy űröket áthidaló kategóriájában is megtalálhatta volna.)

Azt hiszem, éppen idevágna egy adalék Évi 'svédségéhez', Paliék választása Évi egyik leveléből. Amelyben részletesen ecseteli, hogy egész pályafutását egy-ugyanazon színtéren perfektuálta, illetve a Kultúra anyás kebelén csüngve bonyolította le. Ezért aztán ha nem is kultúrában, de a szó nagy kezdőbetűs változatában utazta be a félvilágot. Kivéve egyetlenegy évet, amelyben hősnőnk megjárta a 'poklok poklát'. (Kiemelés tőle.) Akkor, amikor az adott igazgató elvtárssal nem jól jött ki - vagy fordítva? A lényeg ugyanaz: szikrákat hányva rúgták össze a kulturális patkót. Emiatt végül is traumatikus módon kellett távoznia a cégtől, méghozzá úgy, hogy onnan egy társszervezethez, egy bélyeg-külkereskedelemmel foglalkozó, 'szörnyű' intézményhez kerüljön. Idézet a levélből: "Ezt az évet csakis mint száműzetésem időszakát szoktam emlegetni." Évi Szibériájának a gyűlölt esztendeje unott nappalaival és átsírt éjszakáival azután, mint a Szásáról szóló mesében, úgy ért végül is felszabadító véget, hogy az oly igen 'rossz' igazgató elvtársat a hibájukból jobb későn, mint sosem okuló felsőbb szervek vezető elvtársai, amikor a pohár csordultig betelt, kirúgták - magyarul: egy másik vállalatnál legalább ugyanilyen, ha nem éppen magasabb pozícióba helyezték -, helyébe pedig egy új, nyitott szemű, 'jó' igazgató elvtársat tettek, akinek az egyik legelső dolga volt Évit nemcsak visszahozni a bélyeg-Gulágból, de jócskán elő is léptetni. Majd mindannyian együtt, tutti, eldanolták az "Akinek ennyi jó kevés, azt érje gá-áncs é-és meg-ve-tés" hálaadó zárókórusát a Szöktetés a szerájból, ebben is több szólamban méltatva a jóságos igazgató bácsit, és boldogan éltek, míg... míg az egész rozoga rendszer rá nem omlott csupasz fejükre.

Lehet, sőt teljesen biztos, hogy teljes érdektelenségből nem követtem a kellő figyelemmel százak-ezrek-sokezrek háború utáni pályafutását, nyilván nem olyan mindenre kiterjedő aprólékossággal, hogy magamat a lassan kifejlődő magyar-svéd lelki rokonság csalhatatlan szakértőjeként állíthatnám be, akár az e téren nyilván gyanútlan és ezért bármi ilyesmire felkészületlen olvasó számára sem. Azt azonban bízvást mondhatom: a szélrózsa minden irányában kiterjedt ismeretségi körömben nincs olyan ember - nem is volt, nem is lesz a sifonérban -, aki egész felnőttkorát egyetlenegy, vagyis mindétig ugyanazon az egy munkahelyen töltötte volna el. Még kevésbé olyan, akit csupán csak egy rövidke kis évre, tehát átmenetileg kiraktak volna, és ezzel, csakis ezzel, az őrült izmusokkal, háborúkkal, forradalmakkal, ellenforradalmakkal, tömegmészárlásokkal, auschwitzokkal, gulágokkal, recskekkel, a társadalom-mérnökök kártevéseivel és egyéb szorgalmasan lángra lobbantott gyúlóanyagokkal teli korszakban élete egyik legnagyobb felnőttkori traumáját idézték volna elő. Nem, kérem tisztelettel, nem annak a 20. századnak, ez esetben annak is a második felében, amelyben önökkel együtt nekem is volt szerencsém leélni és persze mindennek ellenére játszva túlélni szorgalmasan megnyomorított ifjú- és felnőttkoromat! Remélem, a mi esetünkben anélkül, hogy a találónak vélt kifejezés enyhén szólva át nem gondolásával ilyen dermesztő módon feledkeztünk volna meg milliók jó esetben végigdidergett életéről, ráadásul a trehány módra odavetett maszlaggal arcul csapva e milliók iszonytató szenvedését. Nem, a világ nagy traumája - felelősségem teljes tudatában merem állítani - nem a Kultúra piti kis államcsínye és azon belül Évike álláscseréje meg ezzel együttjáróan, ily módon ideiglenes visszaesése volt, természetesen utólagos vigaszdíjként még egy nagy rakás pénzzel is elviselhetőbbé téve.

Íme itt érkeztünk el persze hogy szubjektív módon magához a borzalomhoz - ahhoz a másik tragédiához, amelynek lelket nyomorgató abszurditása elől hosszú évek szívós munkájával kíséreltem meg elbújni, annak a végiggondolását, ameddig csak lehet, húzni-halasztani, attól akárhogy, valahogy elmenekülni. Amint azt már említettem, én 1978 óta vagyok a Szabad Európa Rádió amerikai, New York-i tudósítója. Nemcsak lehetetlen, de kizárt, hogy Évi ezt ne tudná. Egyebek között már azért sem, mert minden adásomat így kezdem: "Holló Tamás beszél, New Yorkból". És így fejezem be: "Holló Tamást hallották, New Yorkból". Lévén én ugyanis a SZER-ben azon kevesek egyike, aki rádiós adásait nem álnévvel, hanem saját nevével szignálja. Nincs, nem is lehet Budapesten egyetlen ismerősöm se, közeli, távoli, sőt rengeteg ismeretlen sem, aki rólam legalább ezt, magát a puszta tényt ne tudná. Mert ha valaki - balgaságában oly sokat veszítve - soha nem is hallgatná adásaimat, az ilyesmi, újonnan megkezdett és egyre bővülő tevékenységemnek a híre Budapesten akkor is már javában 'elterjedt'. Hiszen Budapest a bennfentesek városa. Ahol a rendelkezésemre álló, meglehet hézagos információk szerint egy idő után az én nevem is kezdett közszájon forogni, vagy, hogy azt álszent módra pironkodva mondjam: egyfajta hírességgé avatódtam. Mi tagadás, annak is az olcsó fajtájából. "Igen, tegnap este a Holló is mondta a SZER-ben. Csak éppen hogy az ő véleménye szerint..." És itt szokott következni egy remélhetőleg nem teljesen összekutyult idézet adásomból, úgy is, mint nem ritkán hitelesnek minősített forrásból. Hadd tegyem nyomban hozzá: ez így önmagában messzemenően nem értékítélet, ez - Pest. Maga Budapest. A habitüék egymástól csaklizó városa. Ahol az ismerősök közül persze hogy jónéhányan engednek eljutni füleikhez. Miközben van, aki szereti, amit csinálok, és van, aki utálja azt, úgy ahogy van. Mint a bűnt. Teszi pedig ezt vagy azt egy jobb ügyhöz méltó lelkesedéssel. Vagy igazi magyaros nekikeseredéssel.

Idézzük tehát a perdöntő bizonyítékot, amelyet Évi szolgáltatott, amikor elmondta Paliéknak: közel sem minden nap, sőt igen hézagosan, időnként ritkábban, mint szeretné, de azért jónéhányszor hallott a szerinte egyébként kevéssé hallgatott és olykor a zavarás miatt még kevésbé hallható, a félreértések elkerülése érdekében hadd szögezze le, nem éppen kedvelt Rádióban. Az én adásaim az ő fülének általában 'üde kivételeknek' tűntek, és volt néhány írásom, amely 'kirítt a szegényes keretekből'. Mindig is tudta, hogy tehetséges vagyok, de sosem gondolta volna, hogy lehetetlen körülmények közt, egy nehéz műfajban is tudok 'nemes' hangnemben szépet írni. A hangnemem na és a hangom, a régi bársonyos hangom miatt - mondta Évike, akinek a cizellált füleiről egy ízben - remélem legalábbis, hogy tetszik még rá emlékezni? - úgy tűnik, közel sem véletlenül áradoztam delíriumosan! - folyvást úgy érezte: vele beszélgetek, közvetlenül hozzá szólok. (Így is volt. Elvégre kihez máshoz szóltam volna?) Nyilvánvaló, hogy én, Marton Éva tökéletesen elfogult vagyok - tette Pali szerint nyomban hozzá. És még valamit: nem is kétséges, hogy politikailag világok állnak közöttünk - még akkor is, ha Tamás több adásában is hallottam a tolerancia árnyaltan szép méltatását.

Hó-ha-hóóó! Álljunk csak meg egy percre! A fentiek szerint ki más, mint Évi hinné azt magáról, hogy ő lenne abban a mégiscsak mérsékeltebben fojtogató politikai világban a más vélemények iránt nyitottságot tanúsító toleranciának az olimpiai bajnoka? Eva Holubářova, a cseh bajvívónő? Én meg az itteni végeken mintha kezdenék talán lassan felzárkózni - mihez is? Mindenkik közül éppen a kommunistáknak, ausgetippelt magának a rendszerint röviden a 'toleráns' melléknévvel aposztrofált Kádár Jánosnak a veleszületett, önmegtartóztató és ilyenként megcsodálandó fő-fő jellemzőjéhez? Hát az meg milyen ékesen szóló madár lenne - micsoda madár! -, és vajon hol lehetne csicsergése-csivitelése magnetofonra felvéve arról visszajátszható? A szerencsére öngyilkos hajlamú burzsoá etika elfajzott termékeként? Annak a kivárásában, amíg a forradalom után sebtiben halálra ítélt gyerekek elérik a kivégzésükhöz oly lenyűgöző toleranciával szükségessé tett nagykorúságot? Ho-hó, hát hová is kerültünk tulajdonképpen? Abban az országban, amelyben a toleranciához hasonló jelenségeket nemrég még büntetendő burzsoá csökevényeknek minősítették? Most meg úgy illegetik-billegetik magukat, mint akik a világon elsőkként ismerték volna fel e nemes vonás páratlan egyén- és társadalomépítő elhivatottságát? Mint mondjuk már annak idején Lobogónk, Petőfi, aki Vörösmartyt, azt a nagyszerű embert és remek költőt, akinek mindent, de mindent köszönhetett, úgy küldte el a bús francba, ahogy azt csakis egy toleráns madárfióka teheti?

Nem baj, na, igazából nem is fontos, hiszen ezt az egészet úgyis csak álmodom, lévén hogy ilyen dolgok a földi realitásban úgyse létezhetnek. Szegény Évikém, ha akárcsak az igazit megközelítően érezné, a világban körülnézve megsejthetné, hogy a tolerancia a megszerezhető erények között is talán éppen a legcudarabb fajtához tartozik, ami jóval, de jóval nehezebben sajátítható el, mint az arrafelé honos tömeggyilkolási hajlam, a minden mértéket meghaladó és persze meredeken alaptalan kivagyiság, az ország nagy részét ellopó korrupciós ösztön, nemzeti nagy létünk pitivé összefonnyasztása, vagy akár csak az önfeláldozás, a heroizmus - hogy az azokat oly szépen gyakorló Évi számára érthetőbb példákat mondjak -, a részvét, a könyörület.

Ha el is tekintünk az 1978 előtti vagy hat-hét évtől, amikor, tegyük fel, Évi nem tudta, hol leledzek, hol lennék felfedezhető - könyvkiadóban dolgozva percek alatt megtudhatta volna -, '78 után ugyebár már - amint ez Paliék számára ki is derült - minden kétséget kizáró módon tudta. Így tehát csak föl kellett volna emelnie a New York-i telefonkagylót és felhívni a Szabad Európa irodáját a Manhattanban. Egyszerű, ugye?

Nem, sajnos nem, a legkevésbé sem az. Jónéhány barátommal folytattam intenzív vagy kevésbé aktív levelezést, egészen '78 júniusáig, sőt érdekes módon néhány kapcsolatot éppenhogy a kivándorlás dobott föl egy új síkra - és akkor, a Rádióhoz belépésem előtt előre is készségesen, megértően én magam voltam az, aki javasolta: ne írjon, ha attól tart - joggal vagy sem, az teljesen mindegy -, hogy ebből kellemetlensége, komolyabb baja is származhatna. Én messzemenően megértem és helyeslem ezt az eljárást. Mintegy varázsütésre el is hallgatott csaknem mindenki. A hetvenes évek végén, a nyolcvanas évek legelején bizony a legkevésbé sem volt irracionális rossztól tartani Budapesten, ha valaki - hát még kiemelt beosztásban - levélkapcsolatot tart fenn az 'imperialisták szekértolójával'. Vagy inkább 'bérencével'? Aki viszont ragaszkodott ahhoz, hogy tartsa velem a kapcsolatot, de ehhez némi kis ravaszkodásra volt szüksége, annak adtam neveket-címeket - angol-amerikai hangzású neveket a címekkel, itteni barátaim segítő szándékának a jóvoltából -, ahová írhatnak, legalábbis a közvetlen veszélyeket elkerülendő módon. Ez a módszer három-négy barátom esetében hosszú évekre is remekül bevált. A kecske meg a káposzta tipikus esete.

Kivétel nélkül minden barátom, barátnőm, Zsuzsika, az első feleségem, haverok, közelebbi-távolabbi ismerősök, szinte naponta vadidegenek viszont ittjártukkor fel is hívtak meg fel is kerestek, jónéhányan éppenséggel az irodámban. Ahol persze hogy körül is vittem őket, meg bevittem őket magammal a stúdióba, ha éppen felvételi időben jártak arrafelé. Voltak - és most is vannak - olyan időszakok, amikor hivatali szobám vált az ide zarándoklóknak, elsősorban a szamizdat-irodalom létrehozóinak és fenntartóinak a találkahelyévé.

Példában meg ellenpéldában tehát nem lenne hiány - de most nem másokról, akárkikről, erre járó ártatlanságokról, hanem magáról a szívem melegével bebugyolált, az érzelmeim maradékával körülbástyázott, lassanként már a magam előtt is csak titokban dédelgetett Évikéről van szó. Valamennyire is normális körülmények közt elképzelhetetlen lett volna nem nyomban ideérkezése utáni első ténykedéseként fölhívnia. Viszont mi ugyan sok mindent tettünk - igaz, átmeneti, lélegzetvételnyi időszakokban -, de nem éltünk normális világok normális körülményei közt. Olyannyira nem, hogy éppen itt talán helyes lenne nem megfeledkezni a múltról, annak is egy adott és örökre feledhetetlenné vált pillanatáról. Igen, persze hogy megint és újra arról, amelyben 1956. november végén-december elején még ott, Vali meghitten elátkozott boszorkány-konyhájában elhangzott két csendes mondat, magvas fogalmazásban. Az emiatt meg az erre válaszképpen adott Évi-replika miatt ott és akkor, de még inkább ennek távlataiban megnyílt szakadék lám milyen messzire hasadt! Hogy aztán az idők folyamán legyen majd belőle emberlelkeket elnyeléssel fenyegető magyar-amerikai Szent András-törésvonal! Évi? Marton Éva pedig annak a partjáról, az előtte tátongó irdatlan mélységbe nézve persze hogy nem hívott fel.

Hogy miért nem? Mert az ellenséges akciók puszta feltételezése, az ezek kiváltotta félelem irracionalitása szerint a rádió telefonvonalait lehallgathatja az FBI - és akkor zsarolhatóvá válva máris kompromittálta magát. Közvetlenül az én mellékállomásomat viszont lehallgathatja a magyar kémszolgálat egyik beépített embere - akkor meg otthon következhet be a katasztrófa. Jó, talán nem is olyan igazi katasztrófa; de azért kitenni magát kínos kérdéseknek - a külkereskedelmi főosztályvezetőtől mi sem állt távolabb, mint ilyen ostoba rizikóknak a vállalása. Majd éppen most, egy teljes emberöltővel a döntés meghozatala után, a történtekbe úgy-ahogy belenyugodva, karrierjének a fénypontján hívni ki a sorsot? Miért? Minek a nevében?

A realitás azonban még ennél is egyszerűbb. Évi - fel kell tételezzem - nem magán-, hanem állami útlevéllel közlekedett a világban. Márpedig ilyen díszokleveleket egy totalitárius államban nem osztogatnak ingyen - különben, már csak úgy egyebek közt, miért is hoznának egyáltalán létre egy totális diktatúrát? Ha nem azért, hogy legyen mivel kitüntetni meg annak az ellenkezőjével sújtani? Büntetni meg ajándékozni? Az ajándékozás oly nemes gesztusáért, az ajándék további hasznosításáért viszont a minimum, hogy a honba megtérve a honleánynak-honfiúnak jelentést kell tennie a vele foglalkozó, az őt és munkáját ismerő állambiztonsági tisztnek azokról a személyekről, akikkel útja során összehozta a szakmai tevékenység logikája vagy a véletlen, az is annak a gyanús vagy gyanút nem keltő formájában. A dolog természetéből folyóan elsősorban magyarokról. Önmagának a találkozónak a tényén felül közölnivalónak minősült az, ami az adott esetben lényeges elemnek, az illetékes tényező, a 'kapcsolat' számára lejegyzésre méltónak tűnhet.

Létezik viszont egy olyan körülmény, amely a gondolkodásra többé még a régebbi szinten sem késztető, arról kifejezetten leszoktató kapcsolathálózat esetében is bajokhoz vezethet. Együtt utazó kollégák jelentéseiből kiszámíthatóan, utólag lenyomozhatóan megállapítható, felderíthető körülmények közt beszélni mondjuk New Yorkban vagy egy vidéki motelban a SZER egyik vezető magyar munkatársával, és arról a hazaérkezés után adott beszámolóban még csak futólagos említést sem tenni - ez kétségkívül játék a tűzzel, amelynek a lángjai ilyen alkalmakból magasra csaphatnak. Hogyan lehet ezt a bajforrást kiküszöbölni?

Egyszerűen. Attól függően, hogy honnan nézed, éppenséggel még elegánsnak is minősíthetően. Vagyis úgy, ahogyan azt Marton Éva tette. Tehát hogy nem találkozott, nem beszélt Holló Tamással. Még kevésbé adta azt bármilyen módon is annak a Tamásnak a tudtára, hogy miért nem teszi ezt. Volt szerelmem nem állt szóba velem, 'élete nagy szerelmével', részben vagy egészében azért, mert akkor, amiatt az ÁVH-val kerülhetett volna bajba. Volt szerelmem még most sem meg holnap sem áll szóba velem, mert akkor, amiatt az ÁVH-val kerülhetne majd bajba. Aztán? Azután meg, amikor majd nem lesz többé ÁVH a képben, merthogy megszűnik létezni, volt szerelmem mindezt majd maradéktalanul elfelejti, emlékét még a sejtjeiből is kiírtja, ha másért nem, akkor azért, hogy minél könnyebben bocsáthasson meg önmagának. Hogy az ügyet egy hanyag kézlegyintéssel intézhesse el. Hiszen ő csak azt tette, amit hasonló helyzetben bárki más tett volna. Végül, ha mindez történetesen nem így lenne, akkor nem áll majd szóba velem azért, mert szégyellni fogja magát. Már ha addigra nem válik bármi ilyesfélére tökéletesen képtelenné. (Ezen elgondolkodva merjen bárki is kételkedni abban, hogy emberek között semmiféle kapcsolat sem létezhet - úgy, ahogy mondom, még az Évi-Tamás féle nem-kapcsolat sem -, ha a felekben nincsen meg a képesség meg az elszántság arra, hogy ne fogadják el az integritásukkal való durva visszaélést. A számukra szent dolgok lábbal tiprását.)

Bajba kerülni - ez azt is jelentheti, hogy elveszíti a száz beosztottal rangossá avatott főosztályvezetést, a címet, a kiemelt fizetést, az állami útlevelet, az ingyenes külföldi utazásokat. Onnan nézve eszméletlen ostobaság lenne ilyen ostoba, durva hibát követni el. Innen nézve, minden megértésre törekvés ellenére is, mélységesen embertelen megengedni egy diktatúra kémszervezeteinek, hogy előírják egy magát viszonylag szabadnak tartó ember számára magánéletbeli magatartását, előnyök juttatásával vagy megvonásával zsarolják élete legprivátabb, talán legszentebb területein. Ilyen helyzetbe kerülni és ellenállás nélkül engedelmeskedni ott lehet logikus; itt - iszonyú is meg iszonytató is. Én pedig itt élek: az én számomra ez maga a tömény borzalom. Ezt a borzalmat megkísérelni kijátszani - igenis alapvető emberi követelmény. És ha ezt másképp nem lehetne megoldani, akkor igénybe kell venni trükköket. Trükköket dobni be tisztességes emberekkel fennálló kapcsolatainkban: elítéltendő tett. A legkevésbé sem minősülne viszont trükkök igénybe vétele elítéltendőnek az emberellenes erők önmagában is undorító kényszerei ellen.

Mert, mondjuk, ha minden kötél szakad, lehet telefonálni egy utcai fülkéből, és lehet a beszélgetést így kezdeni: "Itt a rohamozó sakk-nagymester kétes ügyeiben nyakkendőt ajándékozó, régi ismerősöd beszél. Íme a telefonszám, hívjál most nyomban vissza. De légy szíves, siess..." Vagy: "Menj le az utcára és az első telefonfülkéből, amilyen gyorsan csak tudsz, hívjál vissza. A szám - írod? - ez és ez..." Hirtelenjében legalább tíz ilyesfajta megoldást tudna bárki is találni. Nagylelkű hangulatában a hívó fél még beilleszthet valami ilyesfajta kitételt is: Érted, te édes-drága? Siess! Nem, az én volt szerelmem, mint a beretva, úgy vágó agyával még addig a kiindulópontig sem jutott el, hogy felfogta volna: milyen tömény rettenet az, amit elkövet! Hiszen jól ismerve a totális ellenőrzésre törekvő, de annak a megvalósítására mind totálisabban képtelen szisztémát, nem kellett volna neki a sorsot maga ellen kihívnia, annál inkább lett volna kötelessége azt ügyesen kijátszania - ha azt embervolta így kívánja meg.

Íme, az a választás az éppen akkor végtelenül leegyszerűsödő, mert drasztikusan leegyszerűsített világban két lehetséges út között '56 végén milyen előre nem látott következményekkel, 'unintended consequence'-ekkel kellett járjon! És hány olyannal is, amiről nekem sejtelmem sem lehet - hál' istennek! Hiszen így valamit azért csak megspórolt nekem az én külön Évi-ügyi főhatalmam. Kárpótolt - igaz, csak légypiszokkal, de az is valami - mindazért, amit kíméletlenül elvett tőlem. De ha nagylelkűen még ezt is belekalkulálom, akkor is ott mered föl előttem a kegyetlen kijózanodás diktálta sóhaj: Egek ura, mondd, miért és főleg mennyire kellett ezt az igényes, becsületes, tiszta embert úgy törni össze a nagy mozsárban, hogy minderről még csak ne is tudjon! Hogy ha bárki közölné vele, hogyan minősítendő akárcsak a legalapvetőbb morális követelmények szempontjából a magatartása, nemcsak értetlenül, de felháborodását cseppet sem titkolva, roppant ingerülten utasítana vissza bármi ilyesmit. Tenné pedig ezt - olyannyira szeretném valahogy elérni, hogy engedtessen meg nekem hinni benne - remélhetően csupán addig, amíg le nem ülne, helyesebben le nem kényszerülne ülni és ezt a nyomorult inzultusokkal teletűzdelt ügyet végiggondolni. Hiszen ő magában tántorog a koromsötétben, mert hogy semmi ilyesmiről közel-s-távolban senkivel nem beszélhet.

Igenám, de mindeddig csupán a no lám mégiscsak képlékeny múltról beszéltünk. Közben azonban már 1989-et írunk, a világ és benne minden ilyen szempontból is alapvetően változott meg, többé már a hallgatásra lerakódott vaskos porréteget is elfújta a szél. Pali levelei szerint nekem mégsem szabadna számítanom bármi olyasmire, hogy Évi az eddigi gyakorlaton változtatna. Ne értsd félre, teszi hozzá, a legkevésbé sem érzelmi okok miatt.

Érdekes, ugye? Az egyetemen, közvetlenül a háború után, talán éppen a legelső szociológia-órán tanárunk, a magyar közélet legfeltűnőbb tulajdonságokkal sokoldalúan ellátott figurája, Szalai Sándor a módszertani elemek alapjait játékosan kitapogatva feltette, hogy az emberek csoportosíthatóak lehetnének például aszerint, hogy a villamosra általában az első vagy a hátsó peronon szállnak föl. Na persze. Miért is ne lehetnének megszámlálhatóak teszem azt úgy is, mint a szarvasmarha, miközben a karámba hajtják a jámborokat a cowboyok. Számomra azonban, ha kutatói kedvem éppen úgy diktálja, a világ - már úgy értem, annak a megismerhető része - két makro részre osztható. Az egyik, a tekintélyesebb elem természetesen: Évike, önmagában, tehát a szokott módon, teljes pompájában. Igaz, őt ma már más színben látom, mint azelőtt, de őt illető következtetéseket akkor sem akartam volna előírt programok szerint levonni. A másik, a számszerűleg jóval impozánsabb rész legfőbb, az én felmérésem szempontjából elsőrendű és meghatározó jellemzője az, hogy: nem-Évike. Én eddig itt Amerikában csakis azoktól kaptam levelet vagy ma már e-mailt Magyarországról, akiknek a vitathatatlanul legfőbb tulajdonsága az volt, hogy nem lehettek Évinek vagy - már persze ha ilyesmi egyáltalán létezne - valami hozzá tartozó jelenségnek felfoghatóak.

Persze az is lehet, hogy időnként belevág - és egy idő után mint reménytelent föl is adja a küzdelmet? Mi mást tehetne egy olyan ember, mint ő, ilyen iszonyúan összezagyvált helyzetben is, mint a maga legjobbjára törekedni? Azt hiszem, kedves tőlem, de bizony látom magam előtt Évit - ki másnak, mint Michelangelónak mindenáron a tökéletességre törekvő szerepében, aki egy alkalommal nem kevesebbet, mint nyolc teljes hónapot töltött el a carrarai hegyekben, hogy ott a II. Gyula pápa emlékművéhez majd anyagul szolgáló, kézhez-vésőhöz a lehető legkészségesebben idomuló márványtömböket válogassa ki? Nyolc teljes hónapot? Hajszál híján nem egy szobor anyagának a begyűjtéséhez, hanem egy ember születéséhez elegendő időt! Ráadásul ő aztán mindent tudó szemeivel látta, a nyers márványban játszva ismerte fel azt, amit majd csinálni akart, és pontosan tudta azt is, hogy azt a valamit hogyan akarja majd csinálni. Évike viszont megírandó remek levelével egyre reménytelenebbül küszködve mind újabb változatokat dob bele az engem helyettesítő szemétkosárba.

Mindez lett légyen önmagában érdekfeszítő, gyakorlati problémaként most mégsem merülne fel, ha Évi oly hosszú éveken át nem burkolózott volna hallgatásba. Így viszont mai tehetetlenségét lelki szemeim előtt elképedten szemlélve sem lehetne mással, mint azzal a múltbeli magatartással magyarázni. Mert nem szerves része az emberi természetnek úgy vágni bele valamibe, hogy azon nyomban, az utat még nem is látva, nyomban feladja a partit, vagy hogy ehelyett nyomban a keresztútnál végrehajtandó legelső cselekedetként szembeköpi magát, persze már megint ott, az ügyeletes, bár ezúttal költözködő tükör előtt; bármi ilyesmi ugyanis feltételez egy olyan masszívan korrumpáló folyamatot, amelynek még a végső sekélyessége is más és más emberben más és más kell legyen. Az egyik már a nyomás enyhe fuvallatára is karjait a magasba lökve adja meg magát; a másik alig tudja kivárni a beérkező felszólítást, hogy azon nyomban megszűnjön cselekedni; végül persze van olyan is, aki alig érzékelhetően, lépésről lépésre robban csak le és veszti el maradék erejét anélkül, hogy sejtelme is lenne arról, mikor és hogyan tűnt az el a semmibe.

Évike egyik gyakran ismételt állításában magát a jóistent hívta tetemre, őt nem kevesebbel vádolva, mint azzal, hogy az életet szükségtelenül tette mindennél bonyolultabbá. Én csupán egyszer mondtam neki ellen, akkor is isten egyik földi helytartóját, Einsteint ajánlva szíves figyelmébe. Aki mint oly sok másban, ebben a témában is megnyilvánulva fejtette ki a végrehajtandó műveletek alapelveit, mondván: Mindent persze hogy olyan egyszerűvé kell tenni, amennyire az csak lehetséges, de még véletlenül sem annál is egyszerűbbé. Évike akkor, az újonnan fellelt distinkciót látszatra megértve, elismerően mosolygott. Aztán, amint azt tudjuk, hebehurgya szokásaik szerint teltek-múltak az évek. Addig-addig, amíg Évike élete nagy szerelmét, legalábbis a cselekvést illetően, minden einsteini óvás ellenére is a megengedhetőnél jóval egyszerűbbé tette úgy, hogy elhallgatott. Meg se nyikkant, sőt azt is halkan tette. Helyesebben: iszonyú hangzavarral felérő, de érdemileg mégis halálos csöndet produkált. Hiszen végül is megpróbált egy már megkezdett életet folytatni - abba pedig Tamás, főleg és elsősorban Tamás nem fért bele.

Az idő a legnagyobb távolság két földrajzi hely között - írta a tudomásom szerint modern fizikával nem foglalkozó, de azért időnként nagy igazságokra bukkanó és azokat a hozzájuk illő formába öntő Tennessee Williams. Ó jaj, az én váteszi lelkem! Amely még '56-ban és ott, a világ mindegyre csak távolodó másik részén értette meg velem: nem is annyira a szerelmi, a női összetörést érzem én Évi jövőjében, hiszen az a dolgok szigorú logikája szerint önmagáért beszél, még akkor is, ha én nem szűnnék meg azt egyvégtében gyászolni; ehelyett a már tudott helyett azoknak a fikarcnyi kis tényeknek, tényecskéknek a lassú felhalmozódásából romlásvirágként burjánzó emberi zülléstől féltem őt, rettegek érte reszketve! Teszek szemrehányást magamnak unos-untalan, hogy Leslie Howard reinkarnációjaként, egy Még Annál Is Modernebb Pimpernelként nem mentem láthatatlanul vissza érte, és nem hoztam őt ki... Hogy hová? Jó kérdés. Mintha nem tudnám, hogy nem jött volna velem.

Ülök tehát a romokon, és siratom Évikét. Mint ahogy Passuth egykor oly híres regénykezdésében Tlalok, az esőisten ül a kapufélfán és siratja Mexikót. Még gyászos pózom is ha másképp nem, de távolról hasonlít az övére. Teszem ezt talán éppen akkor a legbővízűbb átérzéssel, amikor innen a szomszédból, Torontóból kapom róla a baráti jószándékkal küldött, elragadtatottan továbbított 'jó' híreket! Jóságos istenem - ébredek rá az utolsó évtizedek nyomása alatt immár visszavonhatatlanul -, mit tettek az én Évikémmel! És ami az egészből számomra mindennél szörnyebb, ami az egészet végleg feldolgozhatatlanná teszi: az ő készséges részvételével erőszakolták meg hajdan egyedülállóan szép emberségét! Még akkor is, ha - márpedig ezzel nem vagyok hajlandó foglalkozni - valamilyen papírokat irattak volna vele alá. Amibe, mármint aminek a tudatába vagy bele kell pusztulni, mert olyannyira megélhetetlen, vagy a túlélőmesterek hazájában kompenzálásként kell mindehhez hozzátorzulni, de úgy, hogy az eredetit egy idő múlva többé már nem is lehet észlelni. A Primo Levy-szindróma - csupáncsak szuperlassított felvételben. Vajon kik mások, mint a jók, a bátrak, a nemesek az elsők, akik belepusztulnak vagy egy életre szólóan megrokkannak? A mindenáron, a veszett dühvel túlélni akarók, a foggal-körömmel ragaszkodók, ha egyáltalán, csak lassan morzsolódnak fel, csak vonásról vonásra veszítik el ember-arcukat, és válhatnak végső esetben akár a társaik felett basáskodó 'kápók'-ká, a gyilkosokat túllihegve kiszolgáló szörnyetegekké is. A lassított felvételű változatban azonban a talán legtipikusabb a fokozatos elembertelenedés együttélése a katasztrófa előtti lény néhány eredeti szép vonásával.

Most még úgy látszik, ez utóbbiak Éviben új barátainak oly jólesően, megölelendően jelen vannak. Két becsületes, tiszta, érzékeny ember, Pali, de főleg Margó elragadtatott reagálása bizonyítja mindennél ékesszólóbban: ebben a megviselt, megtört lélekben ma is roppant erők, nagy akarások leledzenek - mindennek ellenére és még mindig. Évike él, Évike megvan...

És mégis... Én, a nyomorult, mit tehetnék mást, mint gyászolni őt, nem, most már nem az én szerelmemet, nem az én hajdan-volt szeretőmet, nem mindazt, amit én vele együtt elveszítettem - hanem Évikét, a százszor megcsodált, a végtelenül nagyra becsült, a pótolhatatlan embert. Azt, akinek az emberségébe én, a végleg kiábrándult reményeinek az utolsó maradékát invesztálta bele. Süvét ülök embersége elmúlta fölött. Huszadszor is újra nekifutva: nem azért, mert velem viselkedése embertelen volt, és mert érzem, ha módja nyílna rá, még egyszer, tízszer, százszor, sorsa szorításában még annál is embertelenebb lenne. Ez, ha tetszik, történelembe ágyazott magánügy, nem több, mint egy a sok millió közül, illetve két ember kapcsolatának az elkésett post mortemja, a tovább már az én erőmutatványaim ellenére sem halasztható temetési aktusa. Nem is ezért, hanem azért török össze, mert önmaga egykori szép lényét árulja el, mint tette azt Dorian Gray képe; mert embersége maradványainak kell léte előtt kihunynia. Márpedig ezt, mindenek elmúlta után pont ezt ne kéne nekem ruhámat megszaggatva, hajamat hamuval szórva be, zokogva gyászolni?

Ugye ezért reagálok én ünneplés helyett tömény kétségbeeséssel? Lám, mi lett számomra az úgy tűnik évszázadok, a hernyótalpas új tatárjárás óta várt írek kiváltotta, nagy káprázatból! Lám, ami Palinak és Margónak gyönyörű, lelki ajtókat tárogató élmény, az engem - nem találok rá más kifejezést - két vállra fektetett. Ott ülök órák hosszat mozdulni is képtelenül az íróasztal előtti székben, mintha csak valamilyen kezek a múltból nyúltak volna ki utánam és ragasztottak volna oda. Engem, aki nemigen szoktam izzadni, érzem, hogyan ver ki a hideg veríték; hogyan válik fejem egy perceken belül szétrepedő fájdalom-glóbusszá; hogy egész testemet teljes hosszában valami elviselhetetlen fáradtság-réteg vonja be, amely viszont a maga részéről már csaknem úgy érződik, mintha a rigor mortis beálltát közvetlenül megelőző, végső fázis kezdete lenne. Szó sem lehet arról, hogy ilyen állapotban bármit is tudnék kezdeni magammal meg érdektelen dolgaimmal. Olyannyira, hogy egyelőre még ennek a gyász-beszámolónak az írását is föl kell függesszem - most nem megy tovább. Ehelyett ma este leiszom magamat, le bizony, a sárga földig. Nem azért, mert szomjazom. Hol vagyunk mi már attól? Egyszerűen csak szeretnék eszméletlenül részeg lenni.

Ó, Kanada!

A részegségből az ügybuzgó tevékenység ellenére sem lett semmi, helyette viszont jött egy lélektikkasztó éjszaka ájult ébredéssel, majd a magam indukálta fejfájással. Ha kellett volna, már ez is megértette volna velem: csillagászati távolságokba kerültünk mi a Shakespeare-szonettől! Amit mára azért már megtanultam angolul, Évi meg nyilván régen elfelejtette magyarul is. Bilingvisen váltak szét vers-utaink.

Pali meg Margó viszont nemhogy nem veszítettek - már csak azért sem, mert nekik nem volt mit -, de amint azt az első pillanatoktól fogva érezték, új és mindkettejük számára fontossá vált barátot nyertek Éviben. Margó és Évi közt egy igen aktív, ha jól értem, valamelyest tapogatózó, megnyíló, majd visszahúzódó és inkább másképp, más irányokba elinduló, útkereső levélváltás indult meg. Ennek a lüktetéséről ugyan igen, a tartalmáról azonban már nemigen számolt be Margó, csakis akkor, ha úgy vélte, hogy Évi információja engem illetően kettejük részben hallgatólagos megállapodása értelmében nem bizalmas jellegű, vagy ha más, számomra közelebbről meg nem határozott okok, az ő megítélése szerint, nem zárták ki az én tájékoztatásomat. Még inkább persze ha úgy érezte, hogy Évi őt, úgy is, mint új felfedezését egy szerencsére éppen kéznél lévő közvetítőként használta fel, a használat előtt persze amolyan köhögés elleni szirupként gondosan felrázva, meg a biztonság kedvéért ily módon is tudatva vele: az adott információ célpontja ki más lenne, mint Holló Tamás. Hajdani barátnőm mostanság újabb sport-képességeiről téve tanúságot éppen billiárdbajnokként brillírozott, taktikai lehetőségekként kiválóan használva ki a mandiner-kombinációkat, hogy létrehozza a három golyó - mármint ő maga, Margó meg én - találkozását, a célnak meg a játszma továbbfolytatásának a leginkább megfelelő összkoccanását.

Nekem először mulatságosnak, később mindegyre furcsábbnak, olykor meg egyenesen zaklatónak tűnt, hogy az új helyzetben nem tudtam, mert nem is lehetett teljesen kizárni: Margó a létező-nem-létező Évi-Tamás viszonylatok földi helytartójává, az összegyűlt anyag rendszerezőjévé vált, még az sem kizárt, hogy létfontosságú titkok őrzőjévé, szakavatott, bár eleve korlátozott bennfentessé, aki olyasmiket tud Évitől, Éviről meg rólam, amely tudásnak még a jellegéről sincsen nekem semmiféle elképzelésem, viszont annál inkább meghatározhatatlan szorongásérzetem. Alighanem emiatt is véltem felfedezni azt, hogy kanadai barátnőm időnként, nyilván amikor azt hitte, nem figyelek rá, kutató, vizsgáló, mondhatnám úgy is: ismerkedő vagy talán egy számára eddig felfoghatatlan szerepbe engem belehelyezni megkísérlő szemekkel nézett rám. Viszont ha észrevette, hogy én erre felfigyeltem - mert azért néha ilyesmi is előfordult -, nyomban zavarjeleket bocsátott ki, olyanokat, amilyeneket én azelőtt nem láthattam. Margó, utolérhetetlen biztonsággal tartózkodván otthonossá tett helyén, hogy azután onnan uralja, amint azt egy felvidéki fellegvár úrnője teheti, fölösleges feltűnés keltése nélkül tekinthesse be a magát neki feltáró, ha nem éppen felajánlkozó világot. Nem, Margó úrnő nem egykönnyen jött zavarba. Mindezt megértve viszont a tőle származó, felőle áramló jelek megnyilvánulásaitól persze az én kíváncsiságom is kezdett kisarjadni.

Így következhetett be azután maga a csoda. Méghozzá akkor, amikor egy ízben a magábaveszetten mélázó Margónak a széleskörűen használt angol kifejezéssel kínáltam fel egy pennyt az őt akkor csönd-bundába beburkoló gondolatáért. Amire a válasz egy lángra lobbant arc volt - soha még csak nem is sejtett gyönyörűségekkel ékesített, kitárulásában feledhetetlen arc -, majd sürgős, ha nem éppen pánikszerű távozás a hirtelen átforrósodott terepről. Mindettől viszont én kavarodtam fel, töltődtem meg nehezen megfogható, bizonytalan irányokba el-elkalandozó gondolatokkal meg sejtésekkel, ráérzésekkel. Olyanokkal, amelyeket nyilvánvalóan meg kellett tartanom a magam számára. Igen, úgy is, hogy ezek után komoly gondot kellett fordítsak rá, nehogy magatartásom Margó irányában az eddig szabadon áradó spontaneitást elfojtóan mesterkéltté váljon. Ennek a lehetőségnek az elkerülése hirtelen egyike lett a legfontosabb feladataimnak.

Telefonon, levélben meg e-mailben vagy személyes találkozások alkalmából szóban továbbított formában, ugyan csak másodkézből, de 1957 óta most először voltak ismereteim Évi mindennapi életéről - mármint csakis olyan, meglehet hézagos ismereteim, amelyek Margó szigorú szűrőjén nem akadtak fenn. Azt hiszem, mindössze egyetlen közlés volt ebből a legelső levelezési időszakból, ami megdöbbentett. Na nem, ez azért túl erős kifejezés: helyesebben mondhatnám, ami elgondolkodtatott annyira, hogy közben egy kicsit még meg is lepjen. Éspedig részben annak a fényében, hogy az idevágó információkhoz persze megint csak kanadai barátaim révén jutottam hozzá. Pali is meg Margó is katolikusok voltak. Ezt, ha jól emlékszem, sosem említettem, de miért is tettem volna, ha ennek számomra biztosan, az olvasó számára meg feltehetően nem volt és gondolom most sincs különösebb jelentősége. Ugyanúgy nincs, mint annak, hogy Andriska is katolikus, helyesebben katolikus családban nevelkedett. Főleg anyja részéről időnként mutatkozott is némi törekvés nemcsak egyetlen gyermekének, de jóval később unokáinak is az ilyen irányú, katolikus vallásos tartalmú nevelésére vagy inkább csak bizgatására, nem kifejezetten átütő sikerrel. Feleségem egyébként, ha már ilyesmire fordult a szó, apjától ajándékba kapta az erdélyi vallási toleranciának a legkevésbé sem következetes, de azért mégiscsak szép hagyományait is. (Az unitáriusoknak, gondolom, erről megvan a maguk messzemenően eltérő véleménye.)

Paliékkal az Újvilágban a vallás köztünk csupán egyszer avatódott beszédtémává, akkor is azért, mert egy óvatlan pillanatban még egy annál is óvatlanabb megjegyzésemmel én hoztam azt szóba. Ez pedig, úgy emlékszem, a mi fatornyos házunkban történt, barátaink egyik idelátogatása alkalmából. Újságokról, televízióról, közszellemről beszélgettünk egymást túllicitálóan kiakadt kiábrándultsággal, az egyik televíziós hálózat esti világhíradójának a megtekintésétől nem is kissé elgárgyult állapotban, amikor is én fölvetettem: ezeknek a nagy kereskedelmi TV-társaságoknak a híradóiban csakúgy, mint politikai-társadalmi műsoraiban, TV-filmjeiken, nem kevésbé - igencsak fontos szempont! - szappanoperáiban most még az eddigiekhez mérten is jóval gyakrabban kerülnek műsorra vallásellenes, sőt kiélezetten anti-katolikus műsorok, mutatkoznak hasonló tendenciák kiszólásokban, képekben, képsorokban, de magában a témaválasztásban is. Történik pedig mindez annak ellenére, hogy az USA-ban kimagaslóan a katolikus a legtöbb hívet, vagy 65 milliót magába foglaló vallásfelekezet. Mi lehet az oka ennek a jelenségnek, miért bántják, piszkálják a katolikus érzékenységeket, miért antagonizálják hallgatóságuk cseppet sem lebecsülendő részét? Hiszen így mindenen túl saját üzleti érdekeik ellenében folytatnák ezt a tevékenységet (majdnem azt mondtam: kampányt)? Igaz, a közönség egy viszonylag kis vagy talán nem is olyan kis részében kell legyen ilyen tendenciák iránt némi affinitás, ha másért nem, akkor talán protestáns-Amerikának a múlt század közepén a katolikus írek beáramlásával kirobbantott, sok helyütt szervezett mozgalmak igaz, mára már nyomtalanul eltűnt, idejét múlt hagyományai miatt. Nincs-e ebben a széleskörű jelenségben többről, ha nem éppen valamiféle misszionáriusi hévről is szó? Vagy az sem kizárható, hogy az anti-misszionárius lenne a helyesebb szóhasználat?

Erről folyt köztünk a példák sokaságát felidéző vita, amikor én egyszer csak, régi rossz beidegződéseim egyikét felidéző, már azt hittem, belőlem régen kiveszett ingerültséggel fogalmaztam meg véleményemet. Még az sem kizárt, hogy valahol olvasott és bennem frappánssága miatt is megmaradt véleményt. Már csak azért is gondolhatnék valami ilyesfélére, mert tőlem némileg szokatlanul aforizma-szerű szorossággal hirdettem meg a helyre kis tantételt, mondván: Az anti-katolikusság a modern intellektuelek antiszemitizmusa, alighanem az egyik, ha nem éppen az utolsó elfogadott, megtűrt bigottság. Már legalábbis a Nyugaton.

A saját magamat is meglepő, ex catedra kinyilatkoztatás hatása persze nem maradt el. Az én Pali barátom lelkesen értett egyet velem - "szívemből beszéltél, kedves bátyám", mondotta, tőle szokatlan ünnepélyességgel a mókázó hangvétel mögött -, nem is annyira meglepőnek, mint meghatónak minősítve, hogy egy ilyen, szerinte gazdag igazságtartalmú megfogalmazást először éppen egy zsidótól volt szerencséje hallhatni. Andriska és Margó az utóbbi elemhez - úgy is, mint filoszemita sikszék, mondta élénk derültséget kiváltó módon az én tanulásra vágyó és cseppet sem mellesleg igen sokat tanult nejem, amire Margó, új és váratlan aposztrofálásától jócskán elképedten, de annál szélesebb mosollyal köszönte meg Andreának, hogy 'igazmondó tükröt' tartott elébe - a két hölgy nyomban csatlakozott úgy, hogy feleségem, ő főleg magyarországi tapasztalataira támaszkodva, külön emelte ki: mennyire helyénvaló, mert sajnos igencsak helytálló a hangsúlyt az intellektuelekre helyezni. Margó megkísérelt valamilyen kevésbé éles meghatározást találni. Főleg Pali és Margó közt folyt tehát egy ideig az intenzív érvelés, azzal az eredménnyel, hogy végül, gondolom más, őt magát kielégítő megoldás hiányában, Margó is elfogadta az én fogalmazásomat.

Éppen jókor, vagyis akkor tette ezt, amikor már kezdtem volna ingadozni, hajlani az utólag túl radikálisnak érzett 'bigottság' kifejezés tompítására. Aztán eszembe jutott például az Élet és Irodalom meg a Magyar Narancs ilyesmit időnként tükröző tevékenysége, a saját szokott színvonalukat is messze meghaladó káromkodásokkal, a bugyborékoló-fröcskölő gyűlölködésen kívül az égvilágon semmit, főleg semmi újat, egyénit nem mondó fröcsögéssel, a tehetségtelenség praecoxos mámorával - és lám csak, már nem is éreztem a bigottságot túl erős ítéletnek.

Mindezt talán nem is véletlenül hoztam szóba, hanem vélhetően azért, mert úgy esett, hogy éppen Margó szállítson nekem nem-várt híreket Évi felől, méghozzá karácsony-ünneplési beszámolókkal kapcsolatban. És egyben meg is kérdezze, hangjában éppen csak egy csipetnyi csodálkozással: anélkül, hogy ez őt a múltban bármikor is foglalkoztatta volna, mostanában jött csak rá: a legkisebb mértékben sem realizálva, de ő Évit meg Zoltánt öntudatlanul is mindeddig zsidókként könyvelte el, nyilván tőlem mint forrástól eredően. Mire közöltem: én a kezdetek kezdetétől tudtam, sőt a legkisebb kételyem sem fűződött ahhoz, hogy zsidók, illetve, hogy pontosabban fejezzem ki magam: hogy zsidó származásúak. Ezt alighanem sok mindennel lehetne bizonyítani, ennek az ellenkezőjét viszont, legalábbis ami engem illet, semmivel - fejtegettem, nem kis mértékben értetlenül amiatt, hogy hogyan is kerültünk el ide. De azért Margó kedvéért csak folytattam: például tudom, hogy Évi apját szökött munkaszolgálatosként fogták el és ölték meg, a szó szoros értelmében verték agyon 1944 decemberében a nyilasok. Könnyen lehet viszont - de erről sem tudok semmit -, hogy mint oly sokan mások, az ő szülei is kitértek az üldöztetések valamelyik fázisában, de azért a törvények értelmében zsidóknak számítottak és ilyenekként is kezeltettek. Mint ahogy az sem kizárható, hogy - oly sok máshoz hasonlóan - anya meg lánya az ostrom alatt hamis papírokkal bujkált. Nem tudom, na. Ilyesmiről a minket maguk után vonszoló események sodrában mi nemigen beszéltünk. Ami viszont csaknem készpénznek vehető, olyannyira sablonos: a tudatos vagy félig-meddig öntudatlan menekülés legfőbb formájaként Vali már mint hithű kommunista, ahogy azt remélte, megszűnt a környezete számára zsidónak lenni, beleépült a vallástalanságba, a 'békepapok' szólamaiba meg az azokhoz oly jól illő, mi több, kiválóan passzoló karácsonyolásnak az 'ideális' állapotába?

Találomra kérdeztem meg tehát Margót: Évi írásaiban nem lelhető fel valamiféle utalás a karácsony vagy a húsvét újraértelmezésére? (Lévén, hogy éppen karácsony előtt voltunk.) Dehogynem - vágta rá Margó, nem is mondhatnám, hogy igazából elképedve -, még magára a fogalmazásra is pontosan emlékszem. Mert hogy az így szólt: "A karácsony a szeretet ünnepe, tanította nekem anyám." Ez ugyan széleskörűen használt jellemzés - vélekedtem én -, de azért a keresztények számára a karácsony mégiscsak Jézus születésének az ünnepe, nemde? Magától értetődően - felelte Margó. - Látod, ezért hathatott rám olyan furcsán, mintha váratlanul kicsúszott, hamis hangokat hallanék, az, amit először, azt hiszem, nem is vettem észre, hiszen olyan könnyű volt elsiklani fölötte: a "tanította nekem anyám" kitétel. Ha valaki azt mondja: hiszen a karácsony a szeretet ünnepe, akkor ezen a fogalmazáson nemigen kéne fennakadni. Viszont az 'anyai tanítás' hozzátétele érdekes módon színezi el a képet. Sőt, át is alakítja, el is torzítja azt. Hogy hogyan, azt, azt hiszem, nem kell bővebben fejtegetnem.

Nem is kellett. Ezzel szemben viszont valahogy kiderült, hogy Vali is, meg Évi is jóvátételt kért és kapott a németektől. Nem lennék meglepődve, ha értesülnék róla: Évi még most is küszködik mindig újabb beadványok megfogalmazásával meg a mellékelendő anyagok összeszedésével. Ami viszont a karácsonyt illeti, a szeretet ünnepe alkalmából - amint azt Margótól megtudtam - Éviéknél minden harmadik-negyedik évben három vagy négy sokszemélyes, nagy sütés-főzéssel, drukkolóan izgalmas előkészületekkel egybekötött karácsonyi vendéglátásra kerül sor. Annál inkább kérdeztem viszont Margótól: tudja-e, hogy Éviék ekkora vendégsereg részére miért nem bérelik ki a Népstadiont? Csakis a hideg miatt? Margó ezen jót mulatott, és, mint később elmesélte, utólagos engedelmemmel sajátjaként továbbította Évinek a kérdést a Népstadionról. Miért ne tette volna, mikor világ-életében úgy tudta, hogy egészséges humorérzéke van - és bár ezt nem gondolta végig, de az volt a benyomása, hogy Évinek is. Választ viszont nem kapott rá - Évi elengedte az ugrató kérdést a füle mellett.

Margó csak úgy mellesleg odavetett véleménye Évi nyilván egészséges humorérzékéről viszont engem gondolkodtatott el. Az általam ismert Évi segített ebben; mindent összevetve nem sok kétségem maradt az iránt, hogy ő, ha egyáltalán, akkor is csak igen ritka alkalmakkor árulta el olyan képességeknek a nyomát is, hogy hajlamos lenne magán nevetni, a maga kárára jót mulatni. Fölszabadultan tenni ezt? Ugyan már. Oly mértékben 'ugyan már', hogy nem látom én őt akár csak a szája szélét is félrehúzni. Annyira veszi Marton Éva önmagát komolyan, hogy egy ilyen lehetőség eleve összeférhetetlen lenne konstrukciójával? Gyanakszom, hogy valami ilyesféléről is szó lehetne. Maga a téma az itt talált adalék mellett azért merült egyáltalán föl bennem, mert az 'utóismerkedés' rövid időszakában, a humorérzékem eredete iránti érdeklődése során Évike értetlenkedve faggatott: honnan bennem a 'különös' hajlam az öniróniára?

Erre a fogalmazásra, főleg a 'különös' jelzőre persze hogy felfigyeltem. Első meglepetésemben idéztem is egy korabeli, hivatalból gúnyolódó ángliusnak a véleményét azokról a valóságnak nem megfelelő állításokról, amelyek szerint Gladstone, a nagy brit államférfi vészes kétoldali humorhiányban szenvedett volna. A miniszterelnök alkalmasint ritkán van olyan hangulatban - vélekedett szakálla mögött ravaszkásan húzva el a szavak végét az említett úr -, hogy önmaga mulattatására lenne hangolva. (Lásd még 'abortált önirónia' címszó alatt.) Igen, ez már döfi, ezt a körmönfont magyarázatot persze hogy értékelem... E kitérőt követően később valami ilyesmit is mondtam: a hajlam onnan is származhat, hogy időnként nem veszem magamat túlságosan komolyan - vagy úgy is mondhatnám: nem halálosan komolyan. Önünneplő kicsapongásokra egyre kevésbé van hajlamom, mindegyre kevésbé, ahogy elrepül fölöttünk az idő vasfoga - idéztem az akkoriban az együgyű párttitkárt és képzavarokkal megpakolt apokrif szövegét kifigurázó szólásmondást. - A világon csaknem minden fölfogható az egyes ember számára jó vagy rossz viccnek. (Évi egyszer kikérte a véleményemet, illetve magyarázatomat egy neki elmondott vicc számára tökéletesen érthetetlen poénjáról, de tette ezt úgy, hogy magát a viccet azért 'kedvesnek' minősítette. Én meg csak néztem: hogyan lehetne egy érthetetlen vagy értetlen, tehát a műfajának a leglényegét, a poént megcsúfoló vicc 'kedves'? Mint a jószagú virág, amelynek nincsen illata?) De komolyan: végül is mi lenne az az egyedülállóan impozáns jelenség, amelynek ne lenne meg a maga fonák oldala? Budapesten, '56 vége felé, úgy nagy általánosságban az új siralomvölgyében - mondtam akkor - elvileg senkinek nem illene humorizálnia. És lám, ma talán sokkal több tőről fakadt pesti viccet hallhatunk úton-útfélen, mint máskor. Kis kövér könnycseppekben visszaverődő, de azért a szivárvány minden színében káprázó, az egykori Pesthez oly igen illő vicceket. Márpedig ez már önmagában is tiszteletre méltó teljesítmény. Cseppet sem 'kedves', de annál inkább tiszteletre méltó.

Szentségtörés lenne ez? Nyilván akadnak, akik így fognák fel; én azonban ezzel nem értek egyet. Nem hiszem, hogy bármi ilyesmi is negálná a nemzetet beborító gyászt. Sőt... Sokkal inkább hiszem azt, ami már magát a műfajt meghatározó névben is benne foglaltatik: itt most nemzeti specialitásunkról, az akasztófahumorról van szó. Márpedig ha ez így lenne, akkor miért pont saját magamat, vagy ne legyünk már szűkmarkúak, miért csaknem bárki mást zárnék ki humoromnak a célpontjai közül? - gondolkodtam barátnőm kérdéséről, ezúttal már hangosan. Ezzel azon nyomban sikerült is egyfajta kölcsönös, egykönnyen nem föloldható zavart hozni létre a társalgásban. Évi ettől a kijelentéstől szemmel láthatóan elképedtnek tűnt, a témát azonban, akkori, igaz, rövid ideig tartó boncolgató hajlamával szöges ellentétben tovább nem feszegette. Most kezdem csak érteni, miért.

Ha már eddig eljutottunk, nem állhatom meg, hogy közbe ne szúrjak valamit kinek másnak, mint Shakespeare-nek a lenyűgöző, számomra legkimagaslóbb teremtményéről. Hiszen az a képességünk, hogy készségesen mulassunk magunkon, rengeteget köszönhet - Falstaffnak. Igen, Falstaffnak, aki mások elmésségének, ha úgy tetszik, egyszerre az eszköze, az oka, az ürügye, a kiváltója meg a célpontja, csakúgy, mint ahogy utolérhetetlen példája önmagában is a legmagasabb szintű szellemességnek, tehát az éleselméjűségnek. A ritkaságok ritkaságának. Másokban váltani ki az elmésséget, ahhoz ugyancsak el kell előbb sajátítani a képességet, hogy jó szívvel viseljük el, ha nevetnek rajtunk - márpedig ez nem mindenkinek jön magától, ezért az emberek sorából jó egynéhánynak keményen meg kell dolgoznia, mert mint sok mást, ezt sem adják ingyen -, mármint hogy megtanuljuk magunkévá tenni azt, ami velejár, és hogy végül legyőzzük minden ellenkezésünket - és tenni ezt a magával ragadó falstaffi humorral. Az itt folyvást szóba kerülő Dr. Johnson fenntartás nélkül dicsérte ugyan Falstaffot üde és üdítő, bölcs vidámságáért, emelkedett szelleméért, és ebben persze hogy igaza is volt; csak közben, meglepő módon, mintha észre se vette volna Falstaff cseppet sem titkolt, sőt mindig az előtérben álló készségét és az egész létét átható, ezért is minduntalan felszínre törő vágyakozását arra, hogy elmésségével - tanítson. Elsősorban élete középpontját, a dédelgetett tanítványt, Halt, a későbbi királyt, de maga körül szinte mindenkit - értve ez alatt persze csakis olyanokat, akiket arra érdemeseknek ítélt. Az pedig, amire Falstaff példájával tanít, a humornak az univerzális volta, amely száműzi kelléktárából a sebeket ütő csapásokat, minthogy minden egyes ego-nak - beleértve a sajátját is - a sebezhetőségét húzza alá.

Majdnem elfeledkeztem róla: Pali 'egyéb' levelei közül a sorban az utolsót magának a regénynek meg volt szerzőtársának szentelte, most már tömérdek mennyiségű, Éviről szerzett személyes benyomást is hozzáadva eddigi tárgyi ismereteihez. Hadd idézzem itt néhány megjegyzését vagy igencsak lerövidített formában papírra tett töprengéseit - már csak azért is, hogy az első részben folytatott párbeszéd légkörét, persze alaposan megváltozott formában, de megkíséreljem újra felidézni. Íme, fontossági sorrendre való tekintet nélkül Pali néhány megfigyelése:

Végestelen végig dolgoztad az utóbbi éveket, úgyszólván megszakítás nélkül írva, javítva, félredobva, újrakezdve úgy, olyan odaadással - gondolhatná egy gyakorlatias érzékű, józan szemlélő -, mint akinek átlagban ezer dollárt fizetnek órabérként.

Nem is vitás: beléd az idők folyamán egyre inkább egy kielégíthetetlen, olthatatlan szerelem szorult, méghozzá nem az írás végcélja, hanem igenis magának az írásnak a folyamata iránt. Számomra nemigen marad más hátra, mint hogy bevalljam: az az érzésem, hogy neked és így, ahogy van, ez már önmagában is szép jutalom.

Tudod, Tamás, ma már értem: valahogy észrevétlenül, észrevehetetlenül úgy alakultak a dolgok, hogy te előszeretettel kutatsz a mindennapos, a megszokott jelenségek, holmik között, ha sikerül, az azokban remélhetőleg elrejtett dolog, tehát a szokatlanság után.

Válasz az Elcserélt Szobák rejtélyére

Úgy érzem eljött az idő arra is, hogy most vessem fel újra az engem még az előzményeknél is inkább zaklató kérdést: Tulajdonképpen mi a baj velem, a sok közül ezúttal az, hogy miért is nem hagyom az ördögöt aludni? Nem kéne mégis elfogadni pesti jóbarátom tanácsát, és analízisbe vonulni, ha a kolostor - kivéve persze a Cloistert - számomra már nem elérhető?

Nem lenne mára már terhelő anyagom, bizonyítékom garmadával is ahhoz, hogy az ítélethirdetést meg sem várva zárjam le az egész ügyet? Nyúlfarknyian rövidre sikeredett Évi-korszakomnak a mind enerváltabb, de egyszer-egyszer azért mégis váratlanul megdobott utórezgéseit? Miért kapaszkodok oly kétségbeesetten egy hajdani szerelem-emlékhez, amelyet maguk a könyörtelen évek is régen elkergettek volna, ráhúzva, ha nagy kegyesen megengedem nekik, az áldásosztó felejtést?

Szorgalmasan, bár hízelgő barátok megítélése szerint délcegen öregedve miért nem vagyok képes föladni nagy mívességgel kimunkált, ma már persze hogy nem létező, szemeim előtt egyre inkább összefolyó ábrándképemet? Tíz évenként fürdök egy nagyot az egykori nyoszolyánkat átitató szerelmi elixírben; de hát, kérdezhetném joggal minden újabb év zord januárjában, hol van már a tavalyi hó? Meg a tíz, húsz, harminc évvel ezelőtti? Olvadt hóból parttalanra hízott sártenger közepébe pottyanva kapálózok kézzel-lábbal, egyre mélyebbre süllyedve - mintha egy 15. századbeli firenzei figura végezné ördög-szurka-vezérelte sár-tornagyakorlatait Dante Poklában -, ahelyett, hogy valahogy kikecmeregnék abból a latyak-tengerből? Hiszen ahogyan azt a bölcs paraszti mondás megjósolja, szemben a mai időjárás-előrejelzések komikus megbízhatatlanságával, örökérvényűen korrektül: lehet eső, hó, még jég is - csak az bizonyos, hogy sár lesz.

Rendben van, sár volt, sokáig bokáig, majd térdig, ülepig érő. Valóságos sárkorszak. De miért is nem szabadulok meg tőle, mielőtt lekaparhatatlanul rámszáradna, kimászva és szabadulásom után forró zuhanyba olvasztva válnék újra iszaptalanná? Vagy teszem azt a sárban elpetyhüdt izmokat felfrissítő, amolyan igazi, sajnos még soha ki nem próbált, viszont annál inkább vágyott profi masszázzsal? Vajon magányomban kinek-minek játszom meg magam? Miért nem kérdezem meg magamtól hangosan: na és, kedves uram, mégis mi történne, ha egyszerre csak volt szerelme éltes nagymamakorában a nyakába borulás előtt-helyett tisztába teendő unokáját nyomná ölelésre tárt, amúgy nagypapailag is várandós karjaiba? Annyira merevedtem volna bele a dacos pózba, hogy amögött már nem is láthatni mai igazi magam-magamat? Na meg persze külön-kettősünket, amelyből hogyan is lehetne visszatérni a kis változások millióival jelenné átírt múltunk szertefoszlott pillanataihoz? Ha nem is váltunk, mert hogyan is válhattunk volna idegenek egymás számára, ha még a közelgő kapuzárás előtt is pislákol bennünk az emlék, vagy inkább már csak az emléknek az emléke - azért az nyilvánvaló, hogy a múlt az múlt, ahhoz visszatérni, ugyanabba a folyóba még egyszer belelépni nem lehet? És jobb is, hogy nem lehet? Mármint hogy én azt szoktam volt mondani: de hiszen réges-régen másról, nem erről, nem mindig az ugyanarról, az ugyanannak az ismétlődéséről lenne itt már szó? Hanem hogy a ma is kincsként őrzött emlék ápolása, az egymás iránti szeretet meg-nem-tagadása, és ki tudja, lehet, hogy egymás segítése lenne ideális körülmények közt a fókuszban? Mikor higgyek magamnak? Most vagy amikor elkap a múlt még olykor emlékeket terelgető szele?

Mert hát végül is: ki lenne ez a házak falát megrepesztően bölömbika-hangú pasas, aki olyan magasztos, Norvégia fenyőivel az egek mélykékjébe bevésett himnuszokkal, a hellászi öröklétbe beírt szerelemmel áldatott meg, amelynek messzehangzó dicsőítésére még az el-elszunyókáló olümposzi istenek is féltékenységet mímelve nyitják ki pilledt szemeiket; mi ez a csakis egyetlen személyre szabott, a megaérzelmek kincsestárával elhalmozott ősszenvedély, amely a sekélyes átlaghalandók közül még az arra kiválasztottaknak is két közepes időtartamú jégkorszak közt csak egyszer-egyszer szokott osztályrészül kijutni? Gőg lenne ez csupán, még mindig, véget érni nem akaróan, makacsul az? Az ökörrel vetélkedő, nagyratörő béka felpuffadása, közvetlenül a kipukkanás előtt? Folytatása annak, amit '56-ban kétségbeesetten, de azért, ha lehet, csak még frissebb nekifeszüléssel, minden nappal újraszült lendülettel műveltem? Amikor nyártól télig, reggeltől estéig meg estétől reggelig győzködtem magamat: "Persze hogy alkotó vagyok, most, hogy végre a helyemen gyakorolhatom mesterségemet. Csak éppenhogy ezen belül nekem az a szent elhivatottságom, hogy magában a szerelemben alkossak nagyot! Egy új, egyedülálló műfajt! Nem arról ábrándozva, aköré tarka mesét szőve, azt grafikusan ábrázolva, azt zenébe oltva - nem, az én feladatom a priori magát a szerelmet megélve tenni nagy művészetté." És ha ez így nem elég: ezt a bődületes baromságot olykor még, isten bocsássa meg, hangosan ki is merészeltem mondani - még jó, hogy ilyen alkalmakkor hallgatóságként csakis saját magam voltam jelen. "Az én művészetem - a szerelem." Hát nem szívet-lelket részegítő, nem mesteri művészi alkotónak, alkotó művésznek lenni, Holló-módra, az éppen most vajúdó, holnapra újjászülető világ ünneplésével, és mikor máskor, mint cseppet sem véletlenül 1956-ban? Magában a Szent Évben? Hol másutt, mint Budapesten? A szabadságharc mindent lehetségesnek ígérő ihletésében? És ha a sors mégis úgy hozná, akkor majd az út végéhez érve, a kettős eredetű, csaknem egyszerre kioltott lángban tűnni el, vegyülni bele maradéktalanul a befogadásra kész semmibe, mert élni legalábbis az egyik megváltó reménye nélkül nem igazán érdemes?

No lám, hát nem ehhez ragaszkodom én még mindig oly lélekszakajtó elszántsággal? Ahhoz, amit '56-ban a maga után jövő évszázadokat nagyon is meghatározó Descartes-nak címzett, lekezelően pimasz válaszként közöltem az akkortájt egybefolyó ünnepnapok árjában lubickoló Évikével: "Mindmostanáig amúgy igazából nem éreztem, márpedig akkor hogyan is létezhettem volna? Most viszont? Érzek, tehát vagyok." Egy ember, aki ennyit és még ennél is többet fektet eszelős álmaiba, az nyilván nem egykönnyen hagyja magát azokból fölébresztetni. Úgy is mondhatnám: azt a jámbor hőbörgőt csakis az üdvét szolgáló erőszakkal lehet visszapofozni a saját jelenébe. A számára felsőbbrendű hatóságok instrukcióinak a tudatában cselekvő Évike engem-hessegető szerepkörében már régen megtette, sőt, az oly igen passzív embertől várhatóan, messze túl is teljesítette a magáét. És ha erre megint szükség lenne, megtenné ő azt újra is. Ellenállni képtelenül az ismétlés szorító kényszerének. Hát akkor mi kell még, hogy beismerjem: nincs, már réges-régen nem is volt többé kire, azután meg már mire sem várni? Hiszen még az emberiség elhivatott, többnyire póztalan filozófusai, a szakma legjobbjai, a magyar műdalszerzők köreiben is közhelyszerű, fülbe bazseválandó meg eldanolandó igazságszámba megy, hogy aszongya: "Semmi, babám, semmi, (mert) Így köll annak lenni, (hogyasszongya) Mindenféle földi szerelemnek vége szokott lenni."

Talán arról kellene megint csak beszélni, hogy aki úgy igazából idefigyel, az nagyon is tudja, mert 1944 után mindig újra kiderül: itt nem is annyira az 'örök témá'-ról van szó, mint legújabb és leghosszabb távra kitervelt, vagy ha tetszik, soha abba nem hagyott, örökös túlélési fő-fondorkodásomról? Igaz, arról is, hogy a múltból csábító szellemként idesuhanó Évike már régen nemigen több, mint a falánk kis gidából háziassá szelídített legenda, mint egy brüsszeli csipkével beszegett kényszerképzet, mint egy nőstény-formára és ahhoz képest aztán cudar-kemény idomokkal kiformált kőbálvány, mint... igen, talán mint egy számomra új fajta, ezúttal már partnerek nélküli, tudatalatti bridzselés, amelyből lám végül is kiküszöbölődött - emlékszünk még rá? - a nyerés-vesztés alternatívája? Nem maradt meg a leglényegét alkotó eleme - a tétje? Talán azért létezik még egyáltalán, hogy végletesen kiürülten tartsak még ki egy kicsit, ne zuhanjak bele a kétségbeesés feneketlen kútjába? Hiszen én másról sem akartam sohasem írni, mint arról. A tilosról - mint Isten szent nevének a kiejtéséről. Csakhogy arról nekem aztán már végleg nem szabad még csak álmodni sem. Szűkölhetek, ha akarok - de az az én számomra mindig is elnémítóan tilos lesz. Éppen ezért aztán ez, ahogyan előre is tudtam, soha nem is változott, mert nem változhatott. Ahhoz már régen nem ide meg oda, de egyenesen Isten arcába kellett volna nézni, és úgy véget érni - márpedig ahhoz, hogy fejemet a porból fölemeljem, soha nem volt bátorságom. Mert ha valaha is lett volna, azt én már réges-régen el is tékozoltam. És arról írni kívánván nem jutottam volna máshová, mint a megtörhetetlen csend megörökítéséhez. Ami persze, ha jól meggondoljuk, magának az áldásnak a legszebb formája.

Nem, csendháborító olcsóságokkal alaposan megszedve magam térjünk csak szépen vissza a magunk helyére. No lám, lehet, hogy az előbb végre tényleg ráhibáztam: az egész, minden, amiről itt szó van, egy újabb és minden eddiginél ravaszabb túlélési trükk - a túlélés igazi mester-művészének önmagát mindenki szeme láttára felnyithatatlan bilincseibe záró, majd mégis, a víz alatt fulladozva is, megmagyarázhatatlanul, csoda módra kiszabadító, utolsó nagy Houdini-mutatványa. A szabadulóművész saját szabadalma. Amelyhez többé már az eleve adott nélkülözhetetlen, maga a nagyérdemű sem szükségeltetik, mi több, az egyik ámulatból a másikba eső, de azért a mutatvány sikertelenségének a szabad szemmel is megtapasztalható, mindent logikusan betetőző tragédiájában rettegve-reménykedő közönség mindennél nyomatékosabban a távollétével tüntetésre kérettetik. Hiszen a mesterek mesterének, aki a határok tologatásával végül is elérte, hogy maradéktalanul tisztában legyen saját képességeivel csakúgy, mint azoknak a határaival is, ma már, mindenek után, miért is lenne szüksége még a bávatag tömeg elismerésére?

Kérdések, kérdések, nyomorult kérdések. Meg azért talán nem is olyan nyomorultak. Mert azért csak megválaszolandók - akkor is, ha a válasz történetesen nem hihető. Lehetséges lenne, hogy aki egy ilyesfajta regényt olvas, azt kell higgye, hogy az élet másból sem áll, mint megválaszolhatatlan kérdésekből? És az sem kizárt, hogy igaza is lenne? A trükkök trükkje az lehetne, hogy a kérdéseket nem találomra, de gondosan felkészülve kéne megfogalmazni, és azokkal lépésről lépésre közelíteni meg a dolgok lényegét. Egyszerű, ugye? Olyan, mint a gyerekek aszfaltra krétával berajzolt ugróiskolája. Amelynek ha a végére érsz, nyomban meg is kell fordulni, és visszafelé egy-két-egy-két-egy-egy-egy-elni.

Ha abban játszottam volna, akkor most nem kéne feltenni a kérdést: vajon miért kellett ezt a szerelmet az első, az eredeti skiccben, rögtön a kezdetek kezdetén lázasan felvetett lendületű vonalaiban, szemet égetően tiszta színeiben, de főleg még kései, sápadtabb visszfény-képében is mindennél életteljesebbre festeni - nyilván jóval azon is felül, mint amilyen az valójában volt vagy lehetett volna? Életteljesebbre - magánál az életnél? De hiszen ez félelmesen úgy hangzik, mint már nem is a minden stílusban dacosan ismétlődő kis-romantikának, de magának a giccsnek az egyik lehetséges, ha nem éppen a leglehetségesebb meghatározása! Mint az a velejéig ocsmány szovjet szocreál festmény, a sztálini stílus remeke, ha jól emlékszem, valami Lavrov vagy ehhez hasonló nevű dörzsölt szovjetszkij csilovjek vászna, a Levél a frontról, amelyet szigorú és félreérthetetlen utasítást hajtva végre minden párttagnak nyitott szemű szakértőként kellett annak idején szuperlatívuszokkal dicsőítenie, mint a festészet valaha is elképzelhető, na lám, itt meg is valósított csúcsteljesítményét. Ahelyett, hogy megmondhatta volna: a fényképutánzatok szolgai másolása sok minden lehet, csak éppen: nem művészet. Hogy miért nem? Hát például azért, mert magánál az oly elképzelhetetlenül sokszínű életnél is életteljesebb formák és színek pompásan hazug koegzisztenciában éltek azon a selejtes mázolmányon egymás mellett. Még a valamennyire, éppen hogy nyitott ajtó is ott volt, rajta gondosan odaprütykölt repedésekkel, hogy azokon járjanak majd éjjel ki-be a svábbogarak, de addig is azon zúduljon csak be egyetlen csóvában a szobába, abban is rá az asszonykézre az éltető fény. A hírt adó fény. A csodáról, magáról a papír formáját öltő levélről, a glóriába burkolt bumácskáról már nem is szólva. Egy ilyen borzongató felismerés vajon nem lenne-e önmagában is éppen eléggé riasztó?

Aztán kérdezzük csak meg: miféle elferdült igényt, milyen hiányérzetet volt hivatva kielégíteni ez a szerelmi hipertrófia, ha nem valamelyikét a fentebb felsorolt válasz-kérdéseknek? Vajh nem valóban közvetlenül a dantei Pokolra ítélendő kivagyiság az - ennél a témánál, úgy látszik, folyvást Dantéhoz kell visszanyúlni -, hogy nekem, egyes-egyedül alsó- és felsőhollósi Holló Tamásnak - egy ilyen világrengető élményben volt és van is részem egy egész életen, tetszik ezt érteni, egy teljes életen át - nesze neked, kedves, persze hogy bölcs, természetesen tehetséges, ámde gyógyíthatatlanul holdkóros kerge birka irodalmi bátyókám, akinek ugyan javíthatatlan szokásoddá vált ellenfeledet megdöfni a versed végén, de azért a boldogság-ambrózia ízét ezer színben sziporkázó pátoszod, ha már éppen erről van szó, feledhetetlenül nagyszerű giccsed na meg hippokampelefantokamelosz-szerű szörny-orrod ellenére egyetlenegyszer sem kóstoló, abból csupán a végnek a legvégén egy elhaló sóhajtásnyira elegendőt belehelő Cyrano! A romantika utolsó vonatáról is lemaradt, abból már csak a zengzetes nyelvet meg egyetlen, viszont annál inkább torz hősét a pátoszt imádó, 'élete felejthetetlen alakítását' produkáló színésznek átnyújtó visszfény-író, maga a Cyranóként megkésett Rostand! Tessék csak műsorra tűzni még ma is bárhol, nincs az a közönség, amelyik ne zabálná fel mohón az egészet, de elsősorban - magát az orr-gazdai ál-pátoszt! Amikor a Hős végre az egy életen át imádott Roxane-nak dobja oda utolsó szellemességeinek csúcsát: "Mert szép volt Ciprian, és eszes volt Molière..."

Vagy hogy e lesújtó gondolatok után más későn jötteknél kutakodjak: Nem valamiféle legendateremtő amatőr módjára átírt Philemon és Baucis metamorfózist életek át magunkkal, csak éppen hogy tök-egyedül, csak éppen hogy a nélkülem élni nem akaró, velem öregedő, a semmi mást, csakis a közös, megosztott halált kérő, velem együtt tehát iker-fává, egymásba belenövő másik felem, a párom nélkül, mástól nem, csupán csak a leglényegétől fosztva meg az istenek mindennél nagylelkűbb és gonddal megválasztott adományát meg annak nemes természetességét? Philemon és Baucis, a földi értelemben vett örökléten túli egymáshoz tartozás? "Akiket az istenek szeretnek, azok maguk is istenek?" No lám, innen már nem olimpiai sport, csak egy kis ugrás az Olümposzra! Ovidius színes bogarakat, azokból is főleg a skarabeusz-féléket gyűjtő szenvedélyével nyilván felismert volna bennünket, ha a sors '56-ban véletlenül az imádott Rómából számkivetettségében a nyomorult, mucsai, Duna-deltai Tomiból legalább kicsit közelebb, mégiscsak Pannóniába helyezi át, átalakulással, persze hogy metamorfózisokkal is megpecsételt, isteni-természeti legendákká feldolgozható bogár-ember történetek után kajtatni? Lám, hová nem vezet az agyafúrtan kritikátlan pimaszság, a pimaszul kifordított önhittség! Még az elegáns frivolitása miatt a diákévek kényszerei után már egyáltalán nem kedvelt, udvari tányérváltó Ovidius társaságába is!

Régi-új terület és graciózus kézlegyintéssel nem egyhamar elhessegethető kérdések. Ha valóban volt itt betöltendő űr, akkor mi tette csakis és pontosan ezt a történetet és ebben a történetben Évikét alkalmassá az évtizedek óta rá kiosztott szerep finoman árnyalt betéteinek az eljátszására, amelyre pedig ő oly kevéssé volt eredetileg is rátermett - már persze amellett, hogy az egészet egyáltalán nem is ambicionálta volna? És miért kellett mindent, ami bizonyította volna: alkalmatlan ő, de nemcsak ő, bizony tériszonyosan én magam is szerelmi Popocatepetlem megmászására, oly alapos-gondosan eltakarítani az útból? Azért talán, mert igaza lehet Bernanosnak abban, hogy többé már nem szeretni - az maga a Pokol? (Nem, ezúttal nem az a dantei. És nem, kezdek az ilyesfajta érzelmi felkerekítésekben többé már nem hinni.) Vagy mert a jó öreg Trollope-nak lehetett volna mégis inkább igaza, amikor, bár közel sem bizonyíthatóan, de állítólag egyszer lévén fiatal is, azt írta: Annak, akinek van bátorsága a szerelemhez, jobb, ha mindjárt megvan a kurázsija a szenvedéshez is? Mert akkortájt megalomániásan természetesnek kellett elfogadnom azt a több mint kétes tételt, hogy az élet teljesebben valósul meg a monumentálisnak vélt érzelmekben meg történésekben, mint mindennapiságában: a földi lét elszórt kis gesztusaiban, két barát póztalan egymás-vállalásában, az igaz érzületek szemérmesen bújócskázó kifejeződéseiben, a gyermekek felcsillanó csillagszemeiben - a félénk vagy a várakozó kis borzongásokban, az értő és megértett mosolyok vonzásaiban, a nyári zápor hol itt, hol ott el-elpattanó hólyagjaiban, a trópusi éjszaka kitárt kézzel játszva elérhetőnek érzett egében? A madaraknak a még sötét hajnalt üdvözlő, a derengő világosságot hozó énekében? Álom meg valóság nagyon is eltérő arányokban keveredhet - de miért kell az egyébként is oly igen labilis keveréket addig változtatni, míg abban végül is mindig az álomelemek jutnak túlsúlyra? Hiszen ha valahol, talán majdnem úgy, mint Bergmannál már teljesen mindegy, mert hogy egyre megy: élet az álom, vagy álom az élet?

Hát persze hogy itt van, itt is volt mindig a megoldás elbújtatva az Elcserélt Szobák rejtélyére. Hiszen ha egy lángja forróságával emésztő, nagyszerűségében kábítón tündöklő, ámde mégis súlytalan szerelem-kolosszussal van dolgunk, olyannal, amely már nem is evilági, amely ott messze fönn, az eonoszférában lebeg, amely túl van minden határon, akkor annak a halandóra lefordítható testi gyönyörteljessége, ráadásul kényszer-kegyetlenül a még nem is valóban, éppen csak hogy ígéretességében perfektuált beteljesedése persze hogy nem indulhatott el olyan lapos-hétköznapian egy meglehet elviselhetően kedves, de lássuk csak be, mégiscsak albérleti szobából? Nyomban az első pillanattól kezdve - feloldhatatlan stílusproblémákkal terhelten? Már bocsánatot kérek: a magasztos, a megszentelt, a mennyei - albérlet? Hát az meg mi fán terem? (Furcsa kérdés, jól passzol a kezdetekhez; viszont ami utána jött, attól az az albérlet meg kapja magát és még inkább közvetlenül a mennyek előszobájából nyílik!) Lévén a mi kincsünk eredetétől fogva oly elvarázsolt, hogy ehhez elengedhetetlen kellékként álomszerű, tehát hasonló színhely is szükségeltetik - nosza, én készségesen, a kellő kreativitással meg is álmodtam hozzá három-plusz-egy dimenzióban egy ilyen díszletet!

Csodára volt szükség a csodás első összefonódás mennyekbe viteléhez? Nosza, kreáltam-én csodára kiéhezett fantáziám túlzásoktól végre tartózkodó elengedésével egy csoda-helyet! Semmi különöset, semmi szükségtelen, sőt zavaró nagyzolást a részletekben, csak némi, ha tetszik, árnyalatnyi sejtelmességet, fátyolos homályt, azt is csak burkolatul; igen, azt a meseszerűségében mindennél otthonosabbat, azt az egyszer-volt-hol-nem-volt jellegűt. Azt az átlényegülésével a legváratlanabb helyeken és pillanatokban a tudat felszínére törőt. De azért szigorúan olyat, amelyet csakis mi tölthettünk meg jelenlétünkkel. Bizonyítandó akkori létem oly hosszúra megnyújtott alapérzését: Lám, még egy ilyen parlagi fickó is képes élete legmagasztosabb pillanatában áhítatos nagy-művészetet produkálni, ha az igény arra - elementáris!

Üdvözlet neked, szerelem hasadó hajnalának helyszíne, mitológiai kiindulópont! Nem, a legkevésbé sem amnéziás kiesés volt az a színhelycsere, ó nem! Mint ahogy Brangene bájitala kellett Izoldának a fekete mágiához, majd a többé már nem elviselhető, még kevésbé elviselendő, a fenségesen nagy halálba vezető intenzitáshoz, itt az amúgy sem tétlen fantáziát gerjesztette végül is mi más, mint a kimerített jelző-tár aljából elnevezett szuper-szerelem a mesteri alkotásra! Hiszen abból a drága részletekből összeállt atmoszférával megáldott, távozásunk után mozdulatlanná merevedett szobából azután már minden természetesen lövődhetett ki a maga űrbeli pályájára! Halhatatlan szerelem-e vagy sem - milyen messzire kerültünk már ettől a kérdéstől! És mégis - milyen szépen ragyogta be életemet! Kompenzálta készségesen tagadni megkísérelt hiányaiért prózai létemet!

Komplett ez így - csak azért sajnos még ez is túlzás. Rendben van, kétségtelenül sok, felettébb sok az igazság a kései felismerésben, de azért ebben így, szinte csakis mániákusságában létezőként - ebben én így nem hiszek. Gondoljon felőlem bárki, amit csak akar; azért az, ami abban a nem-létező szobában történt, az igazán, az a beteljesedettség későbbre halasztott, mósusz-illatú ígéretével átitatva - szép volt, olyan szép, amelytől minden eddig oly bőkezűen osztogatott jelző csakis elvesz valamit. Hogy azután majd amikor a folytatásban, fél év múltán, minden odaveszett, kellett kényszeresen a megsemmisítő veszteséget kezdeti ragyogására fordítani vissza? És miért lenne értelme most, amúgy is már oly felfoghatatlanul későn ez ellen tiltakozni? Miért is ne lehetne ezt úgy, ahogy utólag megéltem, visszamenőleg is nemcsak igazként fogni fel, de ilyenként is fogadni el? Hiszen szó sincs itt valamiféle álságosról, nem mond ez a legenda-helycsere mást, mint hogy akkor és ott mi nagyon, emberi mértékeinkhez mérten minden adottságunkat, tehetségünket felülmúló módon szerettük egymást! Meg azt a mindennél jóval fontosabbat, hogy ennek az emlékét én aztán semmiképpen sem szerettem volna, a legkevésbé sem vagyok hajlandó elveszíteni! Főleg nem egy olyan világban, amelyben elveszítettük és szakadatlanul, folyton újra meg újra veszítjük mi el egymást - a másikat, azt, aki soha, de sohasem volt az egyiké -, amelyben előbb-utóbb úgyis mindennek időnek előtte kell örökre búcsút mondani!

Végül pedig ha ennek az emléknek, áhítatos csöndjeinek, csaknem-mindent megosztásának a maradéktalan megőrzéséhez akkor elodázhatatlanul, később visszamenőleg is nélkülözhetetlenül szükség volt a mesés helycserére, hát legyen. Lám csak, messze felülmúló alkotásával a fantáziám is a valóban megélt nagy szerelmi pillanat méltó megörökítése érdekében vetette be magát, hát akkor csak ne pocskondiázzuk, még csak ne is elemezzük többé, de igenis megértően, sőt a kiérdemelt módon, vagyis büszkén tisztelegjünk az áldott igazit oly magát feltalálóan megörökítő teljesítménye előtt! Eget ostromló? Vagy a lehető legegyszerűbb? Ugyan már, mit számít - teljesen mindegy. Egyre megy. A sok közül éppen ez lett az a valami, ami az enyém, ami szerves részemmé vált. Most végre értem - ezért ne is legyen több kérdés, ne is kelljen több magyarázat; megpihenhetünk a következő pár emberéletre is az Elcserélt Szobában.

* * *

Igenám, de ez a 'csoda' valóban egyszeri volt, még végre megértett alkotói ravaszságában is. Maradtak azért még elszórtan példák az alighanem jogosan amnéziásnak nevezett kiesésekre is, ingerelve engem megmagyarázhatatlan jelenlétükkel, helyesebben éppenhogy eltűnésükkel. Azt viszont már nem lehet az emlékezőképtelenség rovására írni, hogy legnagyobb sajnálatomra nem tudom megtartani egyik, immár vagy húszéves ígéretemet. Azt, ami akkortájt újkeletű elragadtatottságomban volt végtelenül fontos nekem magamnak is, meg úgy éreztem, az volt az akkori hangulat illusztrálása, hátterének az átéltekhez egyedül méltó, ünnepléssel egybekötött kifejtése szempontjából is. Hogy miről beszélek - illetve hogy miről is miért nem beszélek?

Mi másról, mint arról a feltételes ígéretről, amelyet Évike testi gyönyörűségeinek a Pali szerint 'himnikus' megéneklését követően tettem egyik 1966-os beszélgetésünk alkalmából. Akkor zavarosan bár, de időnként úgy éreztem - főleg Pali, majd Margó azóta is bennem olykor zaklatóan felmerülő, még mindig nyugtalanító, ha rágondolok, megmagyarázhatatlan konfúziót keltő reagálásából -, hogy máris túl sokat (valóban ez lenne az a pár, fenséges témájához mérten ügyetlenül elkapkodott mondat?), túlontúl részletesen (hát még ha úgy igazából, akkori hajlamaim szerint valóban el is engedtem volna magam!) és alighanem szokatlanul intenzíven (reménytelenül messze, a porban maradva saját elragadtatottságom elsöprő ereje mögött!) időztem ennél az engem akkor mindennél jobban lekötő és lelkesítő témánál. Ezért hát viharsebesen (de ugyanakkor lelombozódva) vonulva vissza láttam be: hogy is fogalmaztam akkor? - hogy túl messzire mentem el. (Micsoda bornírtság! Vajon ki lenne illetékes annak a megállapítására, hogy milyen messze van a túl messze? Ami akkor még oly igen közel volt, az mára már menthetetlenül el kellett volna merüljön a messzeség rejtekeibe. Ennek ellenére mégis közelebb van talán, mint bármi más az adott témakörből.) Megfékezni igyekezvén magamat - döntésemmel érezhetően nem éppen egyetértve, hiszen nem voltam én olyan biztos - most még kevésbé vagyok - annak az akkori fékezésnek a helyességében -, valahogy fájó szívvel, de mégis abbahagytam a 'salamoni' énekeket, hősnőm kimeríthetetlenül gazdag testi szépségeinek a csakis futólagos leltározást követő, bízvást mondhatom, közel sem l'art pour l'art magasztalását, viszont abban bízva, hogy az utat azért csak nyitva hagyom, utaltam rá: remélem, lesz még időnk, lehetőségünk és főleg a gazdag tárgyi anyag fejtegetéséhez nélkülözhetetlenül szükséges ihletettségünk arra, hogy poharainkat majd Dionüszoszra emelve ennek a magával ragadó témának a többi boldogságos és mint ilyen, vágytermelő remekét együtt és a kellő, a csakis ahhoz illő módon ünnepeljük meg. Elragadó, akkor erőt adó, ma elgyengítő önmagáért is - mondok ellent gyorsan magamnak -, de azért a kilátásba helyezett csaknem-teljességnek a kedvéért is. Ha már az egész vállalkozásba belefogtam, akkor aztán semmiképpen sem kívánván az utókort megfosztani a nem mindennap rendelkezésére álló vágyálom-készletektől.

Nos, a sors, mint ez régi és bevált trükkje, e téren is másképp döntött. Igaz, lelki szemeim közel sem romlottak annyira, mint a fáradó, még meg is műtendő fizikaiak. Igaz, bár a legkevésbé sem kedvelem egyes életidegen, a velem mit sem törődve belémköltöző megnyilvánulási formáit, mégis csöndes megadással öregszem - de azt azért mindennek ellenére is kevéssé érzem, hogy e téren sokat változtam volna. Emlékszem még mindig, emlékszem minden porcikámban, de közben, legalábbis engem megható módon, egyre inkább elfogódottan. Sőt, most már nem csak a gyönyörforrások további részleteinek a leírásához elengedhetetlenül szükséges, magasztos látványokra, azok érzékelésére és bennem keltett rezonanciájára, közülük is főleg az annak idején megengedhetetlenül elhanyagoltakra vagy elnagyoltakra, de azokra a piciny tökéletlenségekre is, amelyeket talán éppen ritkaság-voltuk miatt szerethettem édességesen.

Igen, ez így igaz. És mégis... Helyesebben: mégsem vagyok, nem hinném, hogy defetistán, de annál inkább tartósan nem vagyok többé olyan hangulatban, hogy mindezzel tudatosan meg egyben úgy is, mint ma is esedékes, mert hézagpótló főtémával foglalkozzak, hogy hazajáró lélekként ezzel kössem le immár oly későn magamnak, na és persze a nekem kiszolgáltatott, de mégiscsak ártatlan olvasónak a figyelmét. Bár nemigen szoktam ilyesmivel törődni, de azért talán nem is igen lenne helyénvaló ennyi évi kihagyás után térni vissza pontosan ennek a gondos előkészítést meg beleélést igénylő tárgykörnek a beható tanulmányozásához. Amiben ma élek, az lenne alighanem az a kor, amelyben szeretni még igenis lehet, sőt alighanem - de még mennyire! - kell is, viszont arról, a fizikai szerelemről magán a partneren kívül másokkal, még egy komputerrel is értekezni - nem, azt azért talán már mégsem. Dehogyis, nem mintha azok az olyan elrettentően szörnyűnek szánt és engem annak idején persze hogy kellően el is borzasztó, de mára már mégis valahogy a festő ilyen jellegű szándékát megértően megmosolygó holbeini iker-képek jelennének meg, a foghíjasan-szipirtyósan vén szerelmesek torzképeiről, persze hogy nem. Lám, még a nagy Holbein sem volt képes elkerülni a karikatúra-gyártás túlzásaiban olcsó kísértéseit.

Akkor, ma már lám ezt is tudom, csakis azon a hőfokon, akkor kellett volna a megkezdettet ál-szeméremérzet nélkül folytatni, helyesebben még véletlenül sem abbahagyni. Messzehangzóan és főleg büszkén zengeni az egyetlen valamiről, ami akkor még a világon minden másnál jobban lekötött, amihez minden újabb nappal több közöm lett, amiről egyre többet tudtam - és amiről beszélni valahogy még csak nem is szekundér elragadtatást okozott. Nagyot, akár kezdő íróként is megbocsáthatatlanul nagyot tévedtem azzal, hogy amiről a legtöbb, a lelkem legmélyéről jövő mondanivalóm volt, azt későbbre halasztottam, illetve ezzel a feladatom félreértéséből származó tévedéssel a seholba toltam ki. Persze hogy egy ilyen, tálcán felkínált lehetőséget hagyva ki a világ meg azon belül maga az irodalom teljes joggal, csak ne panaszkodjak, jócskán megérdemelten még külön is az orromra koppintott, azóta messze maga mögött hagyva kétségeskedő túl-óvatosságomat. A kifejezésbeli ízlés ma bizony a legkisebb habozás nélkül kedvezne annak a kurtán-furcsán elvágott folytatásnak - már ha egyenesen nem követelné azt meg.

És ha már arról a gondolatról van szó, amely az előbb szakadt ki belőlem: hatvan éven fölül beszélni egy ma mondjuk ötvenes nőről sokféleképpen lehet, hiszen ezeknek az életkoroknak a megítélése, de még inkább a megélése megrendítő változásokon ment át az utolsó évtizedekben. Igen, az életben is, meg azt tükrözve ott fenn a világot jelentő vásznon is. Nem is egy pár, de néhány tucat 55-60 körüli-fölüli itteni színésznő-sztár gátlások és főleg dublőzök nélkül játszik el filmjeiben ha nem is éppen tizenéves pipiket, de annál inkább igazi, hamisítatlan vágyakkal a fél világon át meghajszolandó, kívánni való, érett és úgy szerető - na meg a filmben odaadóan, lelkesen szeretkező, illetve a szeretkezést szakértő módra imitáló, közben felettébb jól, ha nem pazarul mutató, pontosan a kellő illúziókat keltő, magukba bolondító nőket. Akik mintha nyilvános hámból kirúgásaikat arra is szolgáló alkalmakként használnák fel, hogy onnan fentről szorgos elfoglaltságuk gyakorlása közben is visszakacsintsanak ránk, ott lenn, a nézőtéren. Aligha hinném, hogy csupán számomra kívánatosabban, mint azok a centiméterekre kiszámítottan tökéletes testű és ugyanilyen tökéletesen elviselhetetlen, feslő bimbóknak álcázott, a valóságban viszont ázott kis verebek, az őseredeti stupiditást bandzsán továbbító, ordítóan üres meg bármiféle még lehetséges vágyat azon nyomban elhervasztóan, ne tagadjuk, útszélien közönséges, és mert a belőlük sugárzó hol-is-vagyok elveszettségükben még csak nem is sejtik, hogy azok, még annál is sokkal ordenárébb vagy csak egyszerűen taszító kamasz-sztárok. Nemcsak a vásznon, de kibomló tehetségtelenségük milliókat hozó teljében a mikrofon mögött is.

Ami pedig az irodalmat illeti, az minden téren nyitottabb, felfedezésre hajlóbb, inkluzívabb, mintsem hogy egy ilyen nagy témát automatikusan zárna ki. Én mégis úgy érzem, hogy legalábbis ami a még tüzes-forrón tálalt, látomásszerűen gazdag tárgyunkat illeti, azt illetően bizonyos lehetőségeknek a feltárása fölött egyszer s mindenkorra eljárt az idő. Félreértés ne essék, közel sem magukról a 'lehetőségekről' beszélek, hanem csakis azoknak az itt taglalásáról. Alkotóelemeire felbontásáról és úgy bemutatásáról. Maradjanak csak az eddig ki nem mondottan becézett, drága részletek csupán az én emlékezetemnek a változatlanul kincsként féltett, csakis saját magam számára megőrzött titkai. És maradjanak azok immár háborítatlanok.

Daydreaming

Daydreaming - szó szerint: nappal álmodás. Értelemszerűen: ébren álmodás, álmodozás, (el)ábrándozás. New Yorkban, ahol a gyalogosok rá se bagóznak az utcasarki lámpa történetesen piros színére - már ha egyáltalán a sarkon kelnek át az utca másik felére -, a világ legválasztékosabb nyelvezetével, szakértelmüket bizonyítandó mindig a legújabb nyelvi találmányokkal gorombáskodó, szinte szabályszerűen a legújabb bevándorló népcsoportból toborzódott taxisofőrök vérfagyasztanak meg, amikor keresztbe csámborogsz előttük-közöttük az úton, mondván: 'Te ...... (szabatos kifejtése éltes korod megítélésének, pl. igen szerencsés esetben, mondjuk, 'vén szivar'), menj a ...... (tiráda felmenő ági rokonaidról, azok közül is a kiválasztott egyesek alantas célokra még éppen alkalmas testrészeiről) ...... álmodozni a ...... (megjelölése az elvégzendő műveletek lehetséges színtereinek), de ne pont az én kocsim alá!' Hogy a tegnapelőtt még az őserdőben főleg gyűjtögető életformát folytató közép- meg délamerikai indiánok, vagy tegnap még a Szaharában tevehajcsárként ügyködő, mai itteni taxisofőrök hogyan sajátítottak el úgyszólván pillanatok alatt az itteni szókincsből a legszínesebb példányokat, az ennek a szakmának az örök titka marad.

Amióta eljöttem Magyarországról, a világban rengeteg szépet, érdekeset, lelkesítőt láttam. (Feledkezzünk most meg, merőben csak az egyszerűség kedvéért, mindennek az ellenkezőjéről.) Márpedig nekem, mint gondolom, csaknem mindenkinek, amikor éppen egy mindenestől felemelő élményben van részem, nyomban a második gondolatom: de fenségesen jó lenne ezt itt most megosztani valakivel, azzal a valakivel együtt tapasztalhatva élni meg és így tenni közös tulajdonunkká! Már persze csakis akkor, ha már eleve nem azzal a valakivel együtt részesülök elsődlegesen abban az élményben, amelyet oly igen szeretnék máskülönben valakivel megosztani. (Érthető lenne ez így akárcsak valamennyire is? Igazán remélem.) Minthogy viszont én a leggyakrabban családommal, feleségemmel na meg a bugyutaságukból mégiscsak kisarjadó gyerekekkel utaztam, kirándultam, élményt gyűjtöttem és raktároztam el, mással megosztást követelő igény ilyenkor persze nem is igen törhetett a felszínre. Gyakori félreértésekből fakadóan talán azt hívén, hogy lehetséges időt ölni anélkül, hogy megsebezném ezzel egyúttal magát az örökkévalóságot is, sokat jártam a világot meg annak megéneklendő részeit nem kényszerből-hivatalból, de saját választásomból egyedül vagy alkalmi partnerekkel. Ilyenkor azután előadódtak több mint sajátos, rendhagyó esetek is.

Egy alkalommal például egy budapesti nőt, régi ismerőst, okos, művelt és lénye lényegéből jövően kíváncsi filoszt, na és persze pszichológust meg alkalmi újságírónőt kalauzoltam első tartósabb idelátogatása alkalmából napokig a városban meg környékén. Eljutottunk a kiválogatott látnivalók közt úgy a harmadik, már oldottabb fáradtságú napon a híres-nevezetes dombteteji múzeumba, a Cloisterbe is. Ebbe a vagy 80 évvel ezelőtt főleg a Loire-völgyi kastély-romokból téglánként-cserepenként-faragott kőből darabonként áthozatott és itt hibridségében is homogénre összerakottá rekonstruált, román stílusú kolostormúzeumba. Amolyan újgazdag amerikai módra betegesen procc, ízléstelenül, eszelősen elnagyolt ötlet - mármint ilyen volt eredetileg. A kivitelezés? Az aztán annál szerencsésebb, sőt kifejezetten remek, az évtizedek során a magától értetődő múzeumi beilleszkedés felső-Manhattan dimbes-dombos vidékébe nem is lehetne természetesebb. A táj, a környék, a domb meg az erdő nemcsak magába illesztette, de sajátjává is avatta az újonnan érkezettet. Ma már olyan, mintha ősidők óta állt volna itt. Mert minden kincse ellenére is szerény, az a lehetőség még csak eszébe se jutna, hogy tolakodjon. Aki nem kíváncsi rá, az ott mászkálhat a környékén óraszámra anélkül, hogy akár csak sejtené: nem messze tőle a fák között valami New Yorkban módfelett szokatlan jelenség húzza meg magát a többi észrevehetetlen dolog között. Mégis rátalálva fellelhetőek abban például remekbe szabott, az év csaknem minden szakában a látogatónak valamit nyújtó, kor- meg földrajzi hűségre is törekvő, mesterien megkomponált növénykertek szabályosan négyzet alakú udvarai, körülöttük a kerengők dallamos oszlopsorai, belőlük sokszáz éves, csiszoltra kopott lépcsők az egykori szerzetescellákba. Csodálatos oltárkép meg triptichon-gyűjtemény - köztük ritka szépségek még Észak-Magyarországról is, botorkálóan naiv és éppen ily módon remek, főleg délnémet faszobor-kollekció, na meg a világ talán legnagyszerűbb szőnyeg-szőttes-gyűjteménye a még ugyancsak korai reneszánsz fénykorból, a 14-15. századból, elsősorban Flandriából, köztük a mitikus Unicornusnak, a megvadászott egyszarvúnak a világon alighanem a legismertebb, sokszor reprodukált ábrázolásával. Európában számtalan helyen látott már a kolléganő szőttes-, szőnyeggyűjteményt múzeumokban, sőt elragadtatásában bele is dolgozta magát a témába, olyannyira, hogy írt is néhány cikket arról. Most pedig, hogy az eddig ismert, az érett-reneszánsz szőnyegtermésnél jóval szelídebb, azokhoz képest a legkevésbé sem agyonzsúfolt, levegős példányok sora előtt hódolhatott, hirtelen megnyílt érdeklődésének kielégítéséhez lettek volna kérdései. Én némiképpen csüggesztő tapasztalataim alapján nem nagy bizalommal fordultam egy közelben álló múzeumőrhöz, és a helyzetet röviden vázolva kérdeztem tőle: nem lenne rá lehetőség, hogy az Európából jött vendég néhány kérdést intézhessen egy szakértőhöz? Várjunk csak egy kicsit - monda a múzeumi rendnek a kivételesen oda is figyelő, úgy látszik, az őt körülvevő tárgyaktól csaknem hipnotizált őre. Hogy azután néhány perc múlva egy egyáltalán nem tudós, de annál inkább modell-jellegű hölggyel jelenjen meg, aki végtelenül kedvesen egész sor kérdésre válaszolt. És egy kiadósan kihasznált, jó fél órás expozíció után még arra is maradt némi kis ideje na meg indíttatása, hogy a búcsúzás előtt méltassa egy nem szakmabeli kérdező szokatlan felkészültségét.

A tolmácsolással egybekötött tranzakciót maradéktalanul élvezve így búcsúztam az ifjú hölgytől: Ha ő nem állt volna oly készségesen rendelkezésre, akkor az akárcsak alkalmi megtekintés is meggyőzhette volna a megfigyelőt - vagyis engem - a bédekkerek fogalmazásában arról, hogy 'csupán egy csipetnyi szeretet szükségeltetik a turista figyelmének a rabul ejtéséhez'. Hát még ha ilyen szakértelemmel felszerelt, elbájoló mester adódik hozzá ajándékként... Az imígyen megajándékozott erre csak elpirult, mire én ezeken a tájakon aligha szokásos módon kezet is csókoltam neki. Közben kolléganőm az egésztől csöndben olvadozott, hogy aztán úgy döntsön: mielőtt még elbíznám magam, jobban teszi, ha gátlástalan svihákként hord le engem a sárga földig.

Annak ellenére tette ezt, hogy ő érthető és várható módon eredetileg az elviselhetetlenre állította be magát, mielőtt vállalkozásunkba belevágtunk volna. Aztán, ösztönös kezdeti berzenkedésével mind élesebb ellentétben, elképedésére a szőnyeggyűjtemény-kalandon túl is kezdte számomra cseppet sem meglepően, saját magának viszont egyre nyugtalanítóbban élvezni a helyet, egy 'ilyen helyet', 'micsoda beteg, nagyzoló, pöffeszkedő ötlet'; a dombról nyugat felé megnyíló, szemet magába veszejtő panorámát, a feltárulkozó rálátással az itt ugyancsak méltóságteljes, a bágyadtan tűző nap fényárjában lefelé úszó Hudsonra, a túlsó oldalon a Palisades regényes, mondjuk egy 18. századi angol könyvillusztrációból vagy egy Turner-tájképből idevándorolt dombvonulatára - odabent meg közben persze a kiállításokat, az aláfestésre szűrve adagolt gregorián zenét, az egész hely minden kétséget kizáróan autonóm atmoszféráját, hogy aztán egyszer csak kipukkanjon és zutty! halálfáradtan roskadjon le az egyik, néhány lépcsővel mélyebben fekvő cellában az évszázadok letagadhatatlanul kirajzolt, vaskos ülep-eróziójától kényelmesre koptatott, valaha egy szikladarabból kifaragott kőpadra. Én meg nyomban oda, mellé. A szokottnál kevesebben voltak aznap, pedig a Cloisternek megvan a turistákon kívül a valamilyen rejtélyes vetésforgó szerint ügyeletet tartó, helybeliekből toborzott törzsközönsége, megfoghatatlan módon főleg kínaiak, értsd itteni, amerikai kínaiak, na meg a kisebb-nagyobb, az iskolai kirándulások rendbontó szabadságában felszabadultan csivitelő diákcsapatok. Elbújni egy kis időre a világ elől előszeretettel zarándokolnak ide szerelmespárok is, a korlátlanul lelkes és fiatal változatból - nem is lehetnének összehasonlíthatatlanul mások, mint a velük egyidősek tömegei -, megkísérelni elorozni elkószáló pillanatokat, a nagyvárosi áhítat röpke ihletét. Lassú, késleltetett ölelések kíséretében. Nem is vitás, sikeresen plántálva bele magukat a befogadó képbe. Úgy, hogy ha a Cloisterre gondolok, távol lévén tőle, a róla bennem élő képben ott áll a harmadik-negyedik oszlopnál egy meglehet kéttestű, de egyfejű kínai diák.

"Istenem uram, mit nem adnék, ha hajdan-volt Évike ülhetne itt most, ebben a hajdan-volt cellában mellettem; foghatnám a kezét, vagy elég lenne az is, ha csak tudnám, hogy itt van, hogy velem együtt érezheti ezt a világot buraként beborító csendet, a beteljesültséget a semmit nem várással, vagyishogy a tárgytalan vágyat, ezt a soha nem ismert állapotot, amely egész lényemet áthatja" - zuhant rám valahonnan a cella mohás-zöld tetejéről a magamban mormolt ima. Az az Én, aki ott voltam, nem tudta többé, mi a realitás: ott vagyok-e, ahol vagyok, vagy ott, ahonnan az átplántált kövek jöttek körém? Vagy egyikben sem, hanem valahol, ahová utam még sosem vitt el? Idáig sem értem, de máris jól tudtam: nem fontos, annyira nem, hogy nem is számít. Az viszont számított, hogy a félelemnek egy eddig nem ismert formája fészkelte be magát lelkembe. Attól tartottam, hogy ha megmoccanok, ha valami, bármi, akár annak a mit sem sejtő cinkének a pipitelése ott az oszlopfőn változna, az megzavarhatná életem első és alighanem utolsó tökéletes pillanatát. Hallgatva a hely ritmusa diktálta lassú, egyenletes légzésemet, lényem adaptálódását ahhoz, ami körülvett és ezzel részévé is tett, egész valóm töltődött fel a felfoghatatlan módon pozitív érzelemként megélt vágytalansággal. A pillanatok lábujjhegyen osontak el mellettünk úgy, hogy figyelő, sőt intő tekintetük alatt mutatóujjaikat tiltón helyezték szájuk elé. Mintha csak azt mondták volna: csitt, hallgass és figyelj!

Azt azért szférikus látásom maradékával érzékelhettem, hogy útitársam csodálkozva vagy talán sokkolva mered rám, megszólalni azonban nem mer, illetve csak jó sokára mert. Akkor is szinte suttogva: Mi van veled? Egyáltalán tudod, hol vagy? Értetlenül nézhettem rá, miután komoly erőfeszítéssel végre valahogy megoldottam a nehéz feladatot és felé tudtam fordulni. Valami döbbenet-féle ült az arcán. Mintha megérzett volna valamit, amiről nem tudja: mi is akarna az lenni? És még azt sem igen lenne képes eldönteni, hogy szeretné-e tudni?

Sejtelmem sincs, meddig ülhettünk ott, ahol utat vesztett halandók számára roppant kegyet gyakorolva megszűnt az idő, amikor egyszer csak egy csapat kislány bóklászott be a cellába, hogy csicsergésükkel - hoppsz! - már vissza is hozzon bennünket a ránk egy ideje már biztosan váró jelenbe. Az ő vitathatatlan jelenlétükkel kibélelt jelenbe. Összeszedtük hát magunkat, szanaszét elheverő tagjainkat, egymásra mosolyogtunk a meg ugyan nem osztott, de valahogy mégis közös élmény ajándékozta, újfajta szeretettel, és útnak indultunk. Kimentünk a cellából, majd az udvarból, aztán magából a hegytetei múzeumból is.

A pesti kolléga csak már odakint szólalt meg: Hogy hívják angolul azt a panaszkodó galambot ott, azon a fán? Mourning dove, szó szerint gyászoló galamb, a szótár szerint biztosan vadgalamb - feleltem -, de ha jobban tetszik, 'búsan búgó bús gerlice'. Lehet, hogy a Tisza partjáról, valahonnan egy Csongrád környéki szomorúfűzről tette át ide a székhelyét? Csakis a mi kedvünkért? Megint csönd vett körül bennünket. - Ugye nem akarsz beszélni arról, ami bent történt veled? - Nem történt semmi - mondtam én, több mint bizonytalanul. Majd megpróbálva kiszabadulni az akár már barátságtalanná is váló helyzetből, mosolyogva tettem hozzá: Aliquando bonus dormitat Homerus. Vagyis hogy? - csodálkozott rám értetlenül. - Már úgy értem, hogy olykor még a jó öreg Homérosz is el-elszunnyad. - Ó igen, persze. Csak éppen hogy te a szunyókálás helyett olyan végtelenül átszellemült voltál, olyan vértelen arccal imitáltad azt a szunnyadozást, mint egy imádkozásba, ha nem meditálásba merült, nyilván középkori, áhítattal feltöltött szent. És ahhoz még a zárt, magas nyakú, persze hogy szürke pulóvered adta meg az alsó keretet, amelyből kinőtt a legszelídebb arc, amit valaha is életben vagy képen láttam. Talán egy egykori szerzetesnek az arca - márpedig azokat, legalábbis remélem, csak nem hozták Európából át a bűvöletet és ki tudja, azon kívül még mit árasztó kövekkel, azok manapság gondolom ritkán mászkálnak meg ülnek le megpihenni errefelé, ugye? - Mint egy Fra Angelico-kép, végtelen szeretettel töltöttségével, de azért a helyénvalót szigorúan a helyére tévő tévedhetetlenségével? Vagy ez lett volna az egyedül adekvát kifejezése a genius loci-nak? - ütöttem el babonásan a megérthetetlenben mindenáron, csakazértis értelmet kereső beszédet. - Ó, persze, biztos, hogy a hely szelleme nagyon is hatott rád, hiszen elképedésemre még engem is megérintett - felelte -, de téged nyilván úgy, hogy kihozzon belőled valamit, amiről én még csak nem is sejtettem, hogy valaha is benned lett volna. Jó lenne tudni, hogy neked magadnak volt-e tudomásod róla?

Szokatlan volt ez a hang, hiszen azelőtt nem beszéltünk mi így egymással, nem 'lelkiztünk', pedig ismertük egymást jó ideje, hol összekerülve, hol eltávolodva, nem kifejezetten szoros, de mégis, mint két konflisló, egymásra bólogató barátságban, csak mindig, legalábbis a hám megengedte módon elérhető közelről, óvatosan a fejnek a nyakhoz oda-odasimuló jóakaratával egymás iránt. Igaz, hámokat lehántva magunkról összeborultunk egyszer, magányosságunkban abban az ottani nagy tolongásban, mindössze csak egyetlenegyszer, még a kezdetek idején, amúgy másképp is. Mind a ketten úgy érezhettük, hogy a mi esetünkben felettébb logikusnak tűnt azt a másfajta kifejezési formát kipróbálni. Úgy is mondhatnám, hogy az ellenkezője, egymás - biblikus értelemben - meg nem ismerése lett volna akkoriban a valóban meglepő fordulat. Hiszen ha azt nem próbáljuk ki, azután már mindig, szemrehányással elegyesen, azt kellett volna hinnünk, hogy valami igen fontos maradt ki az életünkből. Ilyesmit pedig semmiképpen sem szerettünk volna összehozni, már legalábbis úgy, hogy ne tettük volna meg azt, ami csakis rajtunk múlott.

Az egész vitathatatlanul kedves volt, mintha mindig ezt gyakoroltuk volna, olyannyira magától értetődő, ideálisan klappoló, majdnem azt mondtam, barátian ártatlan - viszont éppen ezen adottságai miatt nem váltotta be egyébként sem hinném, hogy túlzott reményeinket, mert bár minden remekül fért meg egymással, még némi kis játékosság is jelen volt, csak éppen hiányzott belőlünk valami nélkülözhetetlen; nemcsak az égi tűz, de talán a parázs is, amint azt nyomban utána kevés szóval és bármiféle rossz érzés nélkül el is intéztük. Meggyőződésem, hogy az aktus természetessége, ha tetszik, akkor testvériessége miatt mindez tíz-húsz-harminc évvel később, már értőbben-okosabban történvén meg, alighanem megpecsételhette volna korba hanyatló kettősünk aktuálisra lám mégis megérett valóságát. Akkor azonban mi még szárnyalni kívántunk, fel, fel és meg feljebb - az pedig bármi ilyesminek ellent látszott mondani. Mindenesetre számomra az maradt meg maradandó élményként, ahogy ezt elfogadva is nem kevéssé meghitten szerettük akkor egymást. Még véletlenül sem játszva meg semmi olyasmit, ami nem volt benne.

Egyébként ő is, mint akkoriban oly sokan mások, egy időben politikailag bepörgött, de aztán lépésről lépésre, végtelenül tisztességesen, sőt szépen, magából kiszenvedve találta meg a kifelé vezető részmegoldásokat, saját maga útját. Ami a dolgok leglényegét illetően, azt hiszem, talán nem is lehetett volna olyan végtelenül távol az én megoldásomtól - már amennyire ilyesmire egyáltalán gondolni tudok, ha én továbbra is ott éltem volna, ahol ő. Úgy is mondhatnám, nemes bizonyítékaként annak, hogy arrafelé gyakran nagyobb bátorság kelletik az ember mélyen beidegzett nézeteinek meg magatartás-formáinak a megváltoztatásához, érzékeny példányok számára, na és embertelen körülmények közt még bizony kellemetlen következményekkel, mint ugyanahhoz idekint. Már csak mindezek alapján is gondolom, nem túlságosan meglepő, hogy általában adtam a véleményére, de arról aztán már fogalmam sem volt, hogy ő a vesémbe tud látni. Azt hiszem, mindeddig neki se. - Igazad van, valóban képtelen lennék beszélni róla, de valami olyasmi történt velem, amire ezt lehetne mondani, ha hinnék benne: megszállt a szentlélek. - Téged, a zsidót? - meredt rám most már csaknem rémülten. - Na, nem az a lélek, egy másik, nem tudom, melyik és milyen fokozatú szentnek a lelke. Ugye nem haragszol, de tényleg képtelen vagyok most bármi mást, akárcsak megközelítően is értelmesnek hangzó magyarázatot adni. Hadd mondjam inkább szeretett Babitsommal: "Hozzám már hűtlenek lettek a szavak..."

Nem, persze hogy nem haragudott. Amikor visszament, írt nekem egy lefegyverzően kedves, érezni lehetett, hogy roppant gonddal fogalmazott, visszaintegető, még nosztalgiáról, az én fentebb leírt nosztalgiámhoz nem kis mértékben hasonlókról is tanúskodó levelet, külön, de éppen hogy csak a legszükségesebbnek ítélt néhány szóval mondva köszönetet a vendéglátásért meg a ciceroéskodásért, és abban helyezte el ezt a mondatot: "Olyan nem-evilági voltál te ott, drága öreg barátom, a sajnos tényleg remek Cloisteredben, hogy csak most, hetekkel később értettem meg: ha te valaha is lettél volna földtől elrugaszkodottan, magatehetetlenül, áldottan vagy még inkább elátkozottan szerelmes, akkor én talán annak a nőnek immár minden földi salaktól mentes jelenlétét éreztem meg rajtad. Szegény, szegény Tamásom!"

Ezzel is, meg a Cloisterről továbbított megítélésével ráhibázott, vagy a szokatlan, minden kondicionálása ellenére is őt egész lényében elképesztő körülmények miatt kivételesen tényleg érzett engem, nálam sokkal jobban, így is, úgy is igaza volt - majdnem. Történetesen nem a sajnálatban. Nem voltam én ez alkalomból a legkevésbé sem szerencsétlen - ha valamiben, hát akkor azt hiszem, áldott állapotban leledzettem. Már elnézést kérek. Álmodoztam és egyben, fel kell tételezzem, szellemet idéztem - nem, közel sem amolyan ismert, pesti módra, de még csak egy spiritiszta szeánsz keretein belül sem -, már abból kideríthetően is, hogy egyszer csak ott találjam magam mellett a Cloisterben a Tiszta Évikét. Talán mint a Trisztán-legenda sok változata közül az egyikben azt a másik-ugyanazt, a Szőke avagy Fehérkezű Izoldát? Ezt én bizony nem tudhatom. Már nem tudom, még nem tudom? Akkor csupán azt tudtam, hogy a Tiszta Évike ezúttal, bár nem láttam, csak éreztem, elnyűtt, ütött-kopott, elesett és mint ilyen megsebzett volt, de mindennek az okáról nem szólt semmit, hiszen fölösleges lett volna bármit is mondania, mert én mindent, de mindent úgyis tudtam. Én se szóltam; mit is mondhattam volna? Vigasztalást? Mi már ilyesfajta szavakra nem vártunk. Olyannyira nem, hogy még egymásra se néztünk. Csak egyet tudtunk: mindenek után, mindennek ellenére is most újra együtt vagyunk. Én csak éreztem - ott van. Most is tudom - ott volt. Hiszen mint mindig a múltban, most is ugyanúgy reagáltam - mintha Évike egy titkos, csakis általa ismert mechanizmust mozgásba hozó gombot nyomott volna meg. Lám csak: addig-addig mondogattam magamban az évek hosszú során át, hogy Évi régi rossz szokása szerint már megint nincsen itt, az idő tehát ólomlábakon kúszik, míg most egyszer csak minden, ha nem is a visszájára, de megfordult. Évi itt volt - az idő meg, alkalmazkodva új-hozzánk, egy nem várt gesztussal - fogta magát és megszűnt létezni! Mintha végre is ki más, mint örök kedvencem, a gyengéd Propertius írt volna meg bennünket, akiknél a nagy szerelem mindegyre átkel a sors partjain, és túlsó világokból hoz megnevezhetetlen bánatot. Megnevezhetetlen bánat! Honnan tudhatta Propertius, hogy én folyton folyvást mit érzek? Igen, azt a bánatot, meg azt a nagy, mindent betakaró csöndet. Hogy miért? Quod quaeris 'quare'? Nos habet ullus amor. - Kérded, hogy miért? 'Miért' - az nem létezik a szerelemben.

De tudok én valami mást is, mert erőtlen-esetlenül ugyan, de felsejlett bennem azért ez a más is. Nem, nem voltam én akkor úgy igazából - Évikével sem meg nélküle sem - a Cloisterben, de még New York városában sem. Barátnőm alighanem azért döbbenhetett olyannyira meg, mert látta rajtam: nem vagyok én most itt, jelen - elmentem innen, valahol másutt vagyok. És még ez sem a maga teljességében az, ami a lelkemet elsodorta - ki, a világon kívülre. Nem volt énnekem látomásom semmi olyasféléről, hogy hol vagyok, csak azt éreztem, hogy nem vagyok jelen, vagy inkább, hogy - igen, ki kell mondjam, szépen kérem, próbálják ezt elfogadni - hogy nem is vagyok. Nemcsak én nem voltam, de nem volt semmi, eltűnt tudatomból, érzékeimből, és belőlem kiindulva, az én nem-létemtől indukálva saját magából is teljes egészében a világ. Istennek hála, végre-valahára eltűnt - pontosan úgy, mintha nem is mindig, de hosszú idő óta amúgy igazából semmi másra, csakis erre vártam volna. Erre viszont aztán mindennél inkább. Azért lehetett számomra olyan nehéz a kézzelfoghatótól eddig a többé-nem-tapinthatóig jutnom el - már a gondolom sokszorosan elémbe rakott, természetes akadályokon kívül is -, mert az évtizedek alatt ugyancsak hozzászoktam, anélkül, hogy teljes terjedelmében megértettem volna: én mindent, de mindent a saját, semmire át nem váltható Évike-devizámban számolok. Most meg, erre szinte rázuhanva, az irgalmatlanul nagyobb méret, magának a semminek a beláthatatlan terjedelme olyan váratlanul töltött el, hogy utána sokáig fel sem igen fogtam - most először voltam távol bármiféle realitástól, kívül, túl azon; minden, de minden, nélkülem meg velem együtt, feloldódott egyfajta közegtelenségnek az ismeretlen, mert nem e világi közegében.

Emlékszem, rezzenéstelenségemben először talán nem is szédülve, még csak nem is félve konstatáltam: nincs semmi, nincs világ, és mindezek hiánya közepette persze hogy nem vagyok én sem. Elsősorban - nőttem bele pillanatok alatt új helyzetembe - hála, alázatos hódolattal vegyes hála istenemnek: végre nem vagyok én! Mert elveszejtően jó volt - nem jó, csak éppen hogy természetes volt nem lenni, korlátlanul szabadnak lenni. Talán azért is, mert az út ide, a nem-létbe a végigszenvedett fájdalmak után most, ezúttal az alternatívához képest fájdalommentes volt. Hiszen én nem a hagyományos, a szokványos, tehát szabályos úton, vagyishogy nem a saját halálomon át érkeztem ide, hanem - nem a pazarlás őrülete? - mindig is itt voltam, üres, beíratlan lapként, éppenhogy csak azelőtt erről fogalmam sem volt. Most viszont? Lebegtem benne mozdulatlanul, sekélyes hasonlattal fizikai értelemre fordítva le valahogy úgy, mint a fürdőzők teszik azt a Holt-tenger sós vízében. Szemben - ezúttal igencsak másképpen, drámaian új módra, nem úgy, mint ahogy az ezeken a lapokon egyszer már felmerült - a határtalanul, a már nem e világi biztossal, a "Vagyok, aki vagyok"-kal. Amit Isten mondott a rettegő, arcát a megsemmisüléstől féltében eltakaró Mózesnek az égő csipkebokorból. Amolyan baráti, most már személyes bemutatkozásként, üdvözlésként meg csitító nyugtatásként. A szükségletet megítélve annak is a lehető legtapintatosabb változatából.

Nem hinném, hogy akár nem-hagyományos értelemben is vallásos érzés lett volna az, ami szerzetesi külsőt adott nekem. Egyszerűen - egyszerűen? - egy időre kiestem a lehetséges világok közül a számomra adottból úgy, hogy egyidejűleg maga e világ is megszűnt létezni. Csakis jóval később, visszatérésem után próbáltam meg, persze hogy kényszeresen, valamiféle magyarázatot adni a történtek külső megnyilvánulásaira, de túlságosan messzire - amint azt előre sejtettem - nem jutottam; már hogyan is juthattam volna? Hiszen végül is mit lehet kezdeni egy átmenetileg, talán éppen hogy csak útban valahová, tehát sehová, a senki földjén tartózkodásnak a tapasztalatával? Csupáncsak valami ilyesmit: lám, megérkeztem végre a végtelenül jól ismert, most értettem csak meg igazából, a soha nem szeretett, de az emberi kényszerből persze hogy már eleve elfogadott kereteken kívülre, ahhoz a mindent átfogó bizonytalansághoz, amely folytonos ketyegésben tartja a metafizika csakis emiatt szakadatlanul járó óráját. Méghozzá azzal a gémeskút-ágas gondolattal, hogy világunknak a léte elvileg ugyanúgy lehetséges, mint világunknak a nem-léte. Nem, egyáltalán nem érdektelen, meddő gondolatok - de már elnézést kérek, ezeket így élni meg?

* * *

Azt mondtam följebb: a Tiszta Évikét? Valami ilyesmit érthettem talán: az évek alatt rárakódott terhektől, dicsőítésektől meg, ellenkezőleg, az oly igen sikeres hibakeresések találataitól egyaránt megszabadítottat? Mondhattam volna így is: Évike kvintesszenciáját? Azt, ami belőle az állandó, a leglényeg - igaz, csakis az én számomra az, de akit az oly rövid teljesség időszaka után úgyszólván soha nem láttam többé már mással, mint lelki szemeimmel. (Még egy ilyen alapvető ténynek az elfogadásához is milyen elképesztően hosszú időre volt szükségem!) Már csak azért is, mert hiszen jó ideje egyre többfajta, majd végül is már minden egyes fizikai megnyilvánulásában Évike az én percepciómban visszamenőleges hatállyal torzult el, cáfolt rá arra a nemrég még lenyűgöző erőt sugárzó képre, amit a Petőfi köri éjszakán, de még inkább a következő napokban-hetekben alakítottam ki róla. Hogy a számomra az idő tájt ha nem is osztódással szaporodó, de új meg újabb, elvileg egymást kizáró típusú tulajdonságokkal megpakolt Évikék közül melyik volt az igazi Éva, Évi, Évike? Még ha tudom, hogy a kérdés hihetetlenül ostoba, akkor is azt kell higgyem, hogy egyik se - ugyanakkor nekem mindegyik. Nem egyszerre, csak annyira, hogy pillanatnyi igényem szerint válogathassak a gyűjteményemből. Amikor sokéves szellemléte után odaült mellém a Cloisterben - vagy a semmiben? -, az lett végül is ő; aki nem is beszélt, nem akart már régen beléidegzett, egyre inkább megrögzött hajlama szerint fontoskodva meg pontoskodva mindent elrendezni, mindenre, de úgy, ahogy mondom, megbocsátás, kímélet, kegyelem nélkül a fél világ legrejtelmesebb jelenségeire azon nyomban magyarázatot, mindegy, hogy milyent, neki egy időre elfogadható magyarázatot találni; de nem most, mert most ő már nem várta, hogy én szóljak - beszédre, komolykodó-űrkitöltő ítélkezésre végre-valahára már neki sem volt szüksége, mert mindketten anélkül is mindent értettünk, jobban a csönddel, mint bármiféle kényszerzubbony-magyarázattal. Vagy a mind kényszeresebbé váló 'igazmondással' - Évi 'szakmája', az első eszébe jutó gondolat megcáfolhatatlan ténnyé alakításával -, vagy körmönfont hízelkedéssel. (Mivelhogy én időnként ezt is gyakoroltam.)

Évike most egész egyszerűen - volt, vagyishogy végre az egyszer már elszalajtott rajtam kívül a maga számára nem volt más funkciója: ő azért volt, azért létezett, ami számomra mindig is a ki ugyan nem mondott, de mégis elvitathatatlan lényege volt - tehát hogy: velem legyen. Mert most aztán velem volt. A helyén volt. A számára kijelölt, általam, tehát az ő teljes hatáskörű megbízottja által kijelölt helyén, mellettem, velem. Ha nagyon akartam volna, tudom, hogy ott és akkor lehetett volna akár helyettem is. Mert ez az Évi meg én - némi tolakodó, de másodrendű jellegzetességektől eltekintve - egymással felcserélhetőkké, behelyettesíthetőkké vált. És mi, egymás nélkül élve le századokkal-évezredekkel felérő évtizedeket, egész valónkkal tudtuk, mi az: megérkezni újra egymáshoz. Magunkhoz. Szavaknak itt már nem lett volna értelmük; legföljebb arra lettek volna jók, hogy félreérthetőségük miatt félre is vezessenek. A vágyak? Mostanság kezdett felderengeni: a vágyak - emlékek azok bizony, csak éppen hogy többé már nem a múltból, de most a jövőből szélesre tárt szárnyakon receptorainkra landoló, új minőségükben is hozzánk érkező emlékek. Mert a végén még ide is eljuthat az ember. És ide eljutva mosolyogja meg magát, hosszú idő után először valóban felszabadultan: végül is vajon hol másutt, mint örök helyükön lennének egymás hegyire-hátára felhalmozva híres-nevezetes vágy-emlékeink? Meg úgy általában: hol is lenne a dolgok skáláján az a jövő?

Csak hát sajnos a mi mindegyre laposabbá váló földi létünkben ez az Évike önmagában, tőlem függetlenül soha, de soha nem létezett! Akit akkor én egykori szerzetesi elvarázsoltságomban megidéztem, és aki akkor nekem ott, mi mást tehetett volna, természetesen meg is jelent, az az összege volt egy matematikai műveletnek: a hajdan 'valódi' Évike meg az én róla kialakított, minden lehetséges magyarázaton, értelmezésen, átértékelésen túl szubjektív, méghozzá végre büszkén elvállaltan, mesterien szubjektív képeim összeadásának az összege! Ilyen értelemben tehát a 'Tiszta' Évike ugyancsak az én függvényem volt, mert hiszen én kreáltam őt a valóság meg az iránta érzett szerelmem, meg a bennem úgy tűnik öröktől fogva létezett, szerelem-iránti olthatatlan, emésztően égő vágy vegyülékéből. Nem úgy, mint ő: én mindent belőle indítottam ki, én mindig újra hozzá tértem vissza, én - tőle ugyancsak eltérően - a szerelmet még a kezdetieknél is magasabb formájára emeltem. Mert mindennek az őt megelőző realizációs, talán inkább már reinkarnációs kísérletei másokkal, egészen Éviig bezárólag, lassan vagy gyorsabban, de ígéretesnek tűnő, olykor valóban szép kezdetek után mindig fél- vagy teljes kudarcokká váltak. Amit hétköznapibb és ezért gondolom közérthetőbb nyelven normális emberek alighanem valahogy így mondanának: voltam én így-úgy-amúgy szerelmes azelőtt is - csakúgy, mint maga az olvasó is -, voltak közben nekem is - mint másoknak - telítettebb pillanataim, majd fájdalmas letöréseim, de csak ideig-óráig és - főleg - soha nem olyasfajta makacsul velem maradó, önálló életre is kelt utóérzéssel, soha nem a befejezetlenség elviselhetetlen űrjével.

Hogy újra visszatérjünk a prózaibb földi viszonylatokba: Miközben Évinek ez az évek alatt lassan kiforrott örök, tiszta, égi képe valamilyen szinten realitássá vált - mármint csakis és kizárólag az én tudatalatti, de most már felszínre is került realitásommá -, ezzel párhuzamosan, csak éppen ellentétes irányban úgy változhatott-változott a nagyon is e földi, a létező, a reális, ha tetszik, a földhöztapadt Marton Éva. Aki legalábbis egy ideig gondosan, szívósan kellett tevékenykedjen az ő Tamás-képének az átrajzolásán. Minimum annyira átalakításán - már ha ez elég lenne -, hogy az ne zavarja őt az emlékezéssel, ne sebezze folyton föl hiánytól senyvedő testét, ne gyötörje betegedő lelkét. És rutinosan élve maradva, persze úgy, hogy látszatra nem volt ugyan egyedül - mert attól aztán, csakúgy, mint a nők óriási többsége, elviselhetetlenül rettegett -, nagyrészt mégsem élte a saját életét, műfajként helyettem végleg az önmagáért túlélést választotta, és ezenközben mindjárt a világ elé tárt felszín alatt megkeseredett, megtöretett. Biztos persze, hogy a mai Évike már távolról sem emlékeztet '56-os megjelenési formájára. Nem, a legkevésbé sem csakis azért, mert megöregedett. Philemon meg Baucis is megöregedett, méghozzá alaposan, nemde? És önmagában végső összefonódottságukban mindennél többet mondanak az időtől lám csak függetlenné tett szerelemről. Hiszen a szerelmen kívül mi más lenne, mint éppen az öregség meg a halál az egész tanmesének a lényege? Nem, nem azért, hanem igenis azért, ahogyan azt a bölcs Mama olyan feledhetetlen módon jósolta meg '56-ban: a nagy nekirugaszkodás után, már majd csak kisebb-nagyobb tollászkodások közepette Évi beilleszkedett otthonos boldogtalanságának a jól ismert biztonságába. Persze csak azért, hogy megtanulja, mindennek, főleg életének a múltával, mennyire vezették tévútra rettegései: amiért mindent, de mindent föláldozott, az a biztonság, ha egyáltalán, éppen ott, ahol úgy vélte, megtalálható - nem volt az bizony ott sem, meg sehol sem akár csak valamennyire elfogadható formájában fellelhető. Hiszen közben fogta magát, és világa előbb itt repedt, majd ott hullott, végül mindenütt fékevesztetten, megállíthatatlanul porlott, betemetve omladékával egyetlen megmaradt kincsét is. Pontosan az, amit a vallásosan hitt, könyörgő imádsággal várt, kétségbeesetten keresett biztonság hozott volna, éppen az tűnt el mindörökre belőle is meg körülbástyázott világából is.

A rövidke kis ideig, amíg mi együtt voltunk, az én Évike-képemet a látott, a hallott, a tapintott, a fülcimpáján harapdált, a tökéletes mellein dorbézolt, a többé már el nem engedhetően ölelt, az elkápráztató meg az elkáprázott Évi uralta. Csak ahogy később majd egyre messzebb kerültünk egymástól, úgy alakult ki belőle az idők folyamán, méltóságteljesen hömpölyögve, a maga útjait keresve, mint teszi azt örökkön örökké a partjait változtató Mississippi, a persze hogy egy életre kívánt szeretőnek meg a készen kapott testvérnek, a nagy nehezen megszerzett, még nehezebben megtartott barátnak, a társnak - az én szakrális fogalmaim szerint a Párnak az égi mása. Annak, akinek a vonásai nyilván még meglátása előtt élhettek bennem - és Évit egész lényemmel meglátva, majd egész lényét egész lényemmel a magamévá téve vált az eleve adottból, tehát az én ős-kamaszálmomból mindinkább annak a minden részletében hozzá alakított formája. Amely úgy állt rajta, mintha csak ráöntötték volna. Hogy azután a forradalom hanyatlásával párhuzamosan a végre összeállt kettő kezdjen megint szétválni. Pontosan ezt, a merőben mechanikus szétválást nem voltam képes én időtlen időkre szóló és ezért lezárt folyamatként elfogadni - nyilván másban sem bízva, mint hogy valahol, valamikor helyreáll majd megint az az egyszer már megtalált teljesség, hogy a két Évi nemcsak bennem, de a már létezett mintát követve kint a világban is újra eggyé válik - valahogy, ha nem is szükségszerűen pontosan úgy - amit, szavamra mondom, cseppet sem bánnék -, ahogyan azt én '56 egyes pillanatainak feledhetetlen nagyszerűségében meg is éltem.

Megint csak másképp közelítve meg ugyanezt: elképesztő, mennyire nehéz, sőt összeforrottsága miatt talán lehetetlen is különválasztani egymástól az egymáshoz tartozó dolgokat. Vagyis a szerelmesnek a szerepét - azt, amelyet eljátszunk, a legkevésbé sem csakis a kedvesnek, a környezetnek, a világnak, de ha egyáltalán speciálisan valakinek, akkor sokkal inkább saját magunknak - meg annak a realitását, hogy igenis, nagyon is, minden ismert kritérium szerint is valóban szerelmesek vagyunk. Már megint és mindig újra az a sokszorosan megsiratott, elátkozott, állandó kettősség, ezúttal - még ilyen formában sem először - a szerep meg a valóság között. Lám csak, én azt az eleinte oly igen hálás szerepet bizonyos értelemben soha föl nem adtam, soha nem szűntem meg játszani, még később sem - mint ahogy a szerep sem szűnt meg játszani engem, sőt erre a legkisebb hajlandóságot sem mutatta -, miközben a realitás persze messzire úszott el tőlem is, meg végre megtalált szerepemtől is. Nem hiszem, el se tudnám képzelni Évit, amint egyáltalán bármiféle hajlamot is érezne arra, hogy egyetértsen velem egy ilyen fajta dichotómiának akárcsak a lehetőségét, nem hogy a létezését illetően is. Hogy miért?

Nem, közel sem csakis azért, mert sokkal kevésbé összekutyult, mint én; de azért, mert ő aztán nem komplikál mindent a végletekig, mint én; ő szívből gyűlöli a fölöslegeseknek ítélhető bonyodalmakat. (Valahányszor csak ezt mondta, nekem mindegyre kényszeresebben Thomas Mann Elcserélt fejek című művére kellett gondolnom. Amiből egyebek mellett kiderül: egyszerűsítgetheted, ha módod van rá, az azt hiszed teljes egészében felismert problémádat, el egészen a végletekig, az mégsem lesz akár egy hajszálnyival is kevésbé komplikált. Sőt...) Ennek a jegyében aztán az én Évikém végleg nem hinné el bármiféle, de főleg az őt érintő, nagyrészt eleve kiküszöbölhetetlen kettőségeknek a valóban létezését, főleg azért nem, mert nem nagyon van neki fantáziája! Helyesebben: mert nincsen neki fantáziája! Vagyis nincs neki abból semmi, amiből nekem viszont az eredeti kiosztásnál, majd később, a kamaszkori betegségnél a szokásosnál jóval több jutott. Zime-zum, meg recefice bum-bum-bum... És amikor én, az egyébként nincstelen, ezzel a nincstelen kinccsel, a mindennél gazdagabb készlettel őt szabályosan letaglóztam, attól fantáziátlan Évikém tökéletesen megzavarodott, olyannyira, hogy sipirc! - kipenderült saját magából! Ezek után, gondolom, könnyen el lehetne képzelni, mekkorát lódulna az a drága, amint azt megbeszéltük, oly igen kevéssé fantáziadús agya most, ha végtelenül tapintatosan bár, kis részletekben adagolva, de közölném vele: első, éppen csak magam elé suttogott hívásomra ő egyetlen szó, egyetlen kérdés, látszat-tiltakozás nélkül otthagyott csapot-papot, és odaült mellém, az én akkori tartózkodási helyemre, az újraalkotás kényszere miatt lám csak létrehozott kolostori cellában - vagy a világűrben? -, abban is egy lecsiszolódott kőpadra, és ott, a padon olyannyira, de olyan magától értetődően volt otthon, a helyén, mint még sehol és soha egész életében! Elképesztő szerencsém, hogy ezt nem közölhetem vele; gyorsan magához térve és immár második gondolatát valóra váltva nemcsak nyomban faképnél hagyna az első, ki sem mondott mondatok után, de a mentőket is hívatná! A jótét lélek...