Pázmány monográfusa, Sik Sándor így foglalta össze a küldetést megelőző eseményeket. „A harmincéves háborúnak az a szakasza ez, amelyben a svédek föllépése és győzelmei a protestáns fél számára készültek eldönteni a kockát. Gusztáv Adolf másfél éve német területen áll és már Bajorországot fenyegeti. A szász választófejedelem már Prágát is megszállotta. A császárnak nincs saját hadereje, Wallensteint elbocsátotta, a Liga vezére, a bajor Miksa Franciaországgal lépett szövetségre, a protestáns német fejedelmek egymás után csatlakoztak a svéd királyhoz. Richelieu, akinek kezében a Habsburg-ellenes európai politika szálai összefutnak, már-már diadalmaskodik. A császár, akinek környezete már a Bécsből való menekülés gondolatával foglalkozik, sürgősen küldözi követeit Rómába, hogy megnyerje a pápa segítségét. VIII. Orbán azonban kezdet óta ellenszenvvel nézi a Habsburgokat és a franciákkal rokonszenvez. Felfogása szerint a császár háborúja nem vallásháború, győzelme nem válnék hasznára a katolikus hitnek, nem kíván beleavatkozni. A császár követeinek ismételten azt válaszolja, hogy a császár hathatósabb anyagi támogatása nincs módjában. II. Ferdinánd utolsó reménységképen, rendkívüli követül, Pázmányt küldi a pápához”