# 3 Dévai Biró Mátyás Bebek Imrének

###### 1535. május 16. Sárvár

Dévay Mátyás… kegyelmet és békességet kíván. Ezelőtt négy évvel, tisztelendő uram, amikor a király [I. János] Pécsre utazott, Méltóságod Őfelsége eltávozása után néhány napot Budán töltött követni akarván a fejedelmet: én akkor ott láttam el tisztemet. Egy napon, mikor már csaknem készen álltunk az útra, felkeresett testvéreink közül valaki, és igen nagyon kért, hogy küldjek neki valamicske írást a szentek elszenderüléséről.* Azt adta okául, hogy van néhány pápista, akik minden erejükkel tusakodnak a tudományunk ellen. Ennek a testvéremnek a kéréseitől meggyőzetve, mivel különben is jó barátom volt és sokat köszönhettem neki, nagyjából summáztam a véleményemet, és pedig ahogy tudom csak, a szentek elszenderüléséről. Ő ezt a véleményemet átadta valakinek a testvérek közül, hogy tegye rendbe és saját ítélete szerint, ahol lehet, egészítse ki. Mivel a provincia elfogadta, rendbe tette, és azonfelül az egy közbenjáró Krisztusról, továbbá arról, hogy a szenteket nem kell segítségül hívni, s a halottaknak e földi élet utáni állapotáról egy igazi könyvecskét írt. Mikor ez a könyv egy franciskánus kezébe jutott, az egy Apológiát akart ellene kibocsátani. Hosszú ideig gyürkőzött aztán, és amivel sokáig vajúdott, végül is megszülte, szokása szerint mindenütt ócsárolva engem, bár amint mondtam, semmi másról nem írtam, csak a szentek elszenderüléséről, és arról is elnagyoltan, ahogy akkor az alkalom hozta.* És a saját igazságait (ha tetszik az isteneknek, így mondja ugyanis) sokat emlegeti, diadalát hirdetve a győzelem előtt. Noha tudom, milyen vékony tehetségű ember vagyok és félek is oly sokszor kitenni bölcs korunk nevetségének balgaságomat, mégis erre a vakmerőségre kényszenített, hogy úgy mondjam áltestvérünk akadékoskodása, aki nem fél az evangélium szerint tanító férfiakon kívül magát Krisztust is a legnagyobb gonoszsággal meggyalázni. Erre kényszenítettek a testvérek két okból is: egyrészt, hogy elfordítsam ennek a barátnak a csacsogását, másrészt, hogy bizonyságot tegyek saját igehirdetésemről is. Ennek tanúja mindkét Magyarország [ti.: a felső és alsó], Magyarország mindkét királya [Ferdinánd és a Szepességből való I. János], akiknek (legyen Istennek hála érte) bosszankodását, s azonfelül bilincseiket és börtöneiket is megtapasztaltam, hogy erőtlenségemben valamiről Pál apostollal együtt dicsekedhessem.* Ezért, Imre uram, neked ajánlom tehetségemnek ezt a késői gyümölcsét: most már bővebben írok az említett témákról és másokról is, hogy nálad és az enyéimnél erőm szerint oltalmazzam az igazságot* Eltűröm, hogy gyenge ítéletű embernek tartsanak, csak igaz igehirdetésemnek legyen bizonysága az utókor előtt. Azzal a jámborsággal írtam pedig, amelyre köteles vagyok. Ítéljétek meg te és az összes testvérek keresztyéni vizsgálással a művemet. Élj boldogul Krisztusban feleségeddel együtt, akiért, Isten Igéjétől megtanítva, inkább le akartál mondani minden atyai örökségedről, mint hogy, egyesek szokása szerint, kóbor kurvákkal, tisztességgel legyen mondva, henteregj.

Kelt Sárvárról, 1535. Húsvét vasárnapján.

Heltai János fordítása latinból

Payr, 18–19. Nr. 1.