| NOÉ NÉPE |  | Magdalena HODONYI - Ickler |

kicsiny juhok léptek. Ezek pedig legelőre érkeztek és a nagy folyó mellett legelésztek. A vezető pedig elvált tőlük és elszunnyadt. A bárányok akkor keresni kezdték és hangos panaszra fakadtak. Hallottam mondja Énok, amint panaszuk elcsendesült. Nemsokára azután a folyamot átlépték és akkor az elszunnyadt vezető helyébe más lépett és a nyájat vezette (Mózes után Józsua következett). Láttam, amint a juhnyáj csodálatos és meghitt földre érkezett (Kánaán földjére). Ezen a földön pedig valamennyien jóllaktak. A ház pedig ott állott a szépséges hely kellős közepén. Szemük hol nyitva volt, hol aludt, amíg más bárány született közöttük, amely valamennyiüket egy helyre vezette és szemüket kinyitotta.” A VADÁLLATOK TÁMADÁSA. „Akkor pedig a kutyák, rókák, vaddisznók kezdték a bárányokat emészteni, egészen addig, ameddig a juhok nagy kost szültek és attól az időtől kezdve ez a kos vezette őket. A kos öklelni kezdte a kutyákat, a rókákat és a vaddisznókat, egészen addig, amíg valamennyit elpusztította. Most azután a bárány szeme kinyílt és látta a bárányok között levő kost, aki méltóságáról megfeledkezve a bárányokat öklelni kezdte és megtaposta és rakoncátlankodott. A bárányok Ura a bárányt elküldte és a kos helyett ő lett a vezető és méltóságát is elfoglalta.” A KOS HARCA. „Akkor pedig elment hozzá és beszélt vele és a kos rangjára emelte és a bárányok hercegévé tette. Ez alatt az idő alatt azonban a kutyák a juhok nyáját egyre szorongatták. Az előbbi kos most üldözni kezdte a másodikat, mire az elmenekült. Én meg láttam, hogy a kutyák: meséli tovább Énok, a kost megrohanták és eltaposták. A második kos azonban erőre kapott, és a juhok derék vezetője lett. Amíg elszenderült, igen sok bárányt nemzett. A méltóságban őt igen
kicsiny bárány követte és ez lett az uralkodó. A bárányok pedig felnőttek és egyre sokasodtak. A kutyák, a rókák, és a vaddisznók erre félni kezdtek és elbújtak. A fiatal kos pedig öklelte őket és a vadállatokat sorra öldöste , amíg ezek a bárányokkal szemben már tehetetlenekké lettek és tőlük semmit sem tudtak rabolni. A ház pedig, amit a bárányok Urának építettek, nagy volt, széles és tágas, magas tornya is volt. A ház maga alacsony volt, de a torony magasra emelkedett és a bárányok Ura a toronyban állott és terített asztalt tettek eléje.” A BÁRÁNYOK ELTÉVELYEDÉSE. „Ugyanakkor ismét láttam, hogy a bárányok egy része eltévelyedett, és mindegyik a saját útján járt, és a nagy házat elhagyta. Ekkor a bárányok Ura néhányat közülük összehívott. Ezeket a többiekhez küldte és ezek a többieket elkezdték pusztítani. Csak egyetlen menekült meg közülük, ez hangosan kiáltozott és panaszkodott, hogy a bárányokat megölik. Ezt az egyet a bárányok Ura a gyilkos kezétől megmentette, felhozta hozzám és mellém ültette. Ahhoz a bizonyos egyhez akkor sok bárányt küldött, hogy panaszt és bizonyságot tegyenek. Ezután pedig láttam, hogy miután az Úr házát elhagyták, teljesen eltévelyedtek és elvakultak. Az Úr pedig felidézte közöttük a vérontás szellemét. A vérontás okai azonban a bárányok voltak. Az Úr pedig átengedte őket az oroszlánok, a párducok, a farkasok és hiénák karmainak és a rókák és a többi dúvad karmainak. Az erdők és mezők vadjai pedig a juhokat megtámadták és akit elfogtak, azt szétmarcangolták. Akkor pedig láttam, hogy a nagy házból és a toronyból kilépett és amazokat az oroszlánok karmaira vetette, hogy az oroszlánok azokat széttépték és felfalják, ahogy ez a vadállatok szokása. S, akkor minden erőmmel elkezdtem kiáltozni, a bárányok Urát hívtam és a juhok sorsát feltártam neki, és elpanaszoltam, hogy a vadállatok szétmarcangolják őket.
52 | 53

«első ‹előző 52-53 54-55 56-57 58-59 következő› utolsó» | 1- ... 10- ... 20- ... 30- ... 40- ... 50- ... 60- ... 70- ... 80- ... 90- ...