| URUK - AZ EMBER KÖNYVE |  | Magdalena HODONYI - Ickler |

Mond a következőt: – Megtudtam, hogy Enlil haragszik rám, és én nem lakhatom tovább a ti városotokban. A tengerre szállok és Uramnál Éánál fogok lakni. Tudjátok meg, hogy ő a jólét esőjét fogja rátok bocsátani, madarak sokaságát, halak tömegét. Soha nem látott bőséges aratás lesz az országban. – Így is beszéltem Suruppak népéhez és véneihez, és ők hittek nekem. Már hajnalhasadáskor gyűltek hozzám az emberek. Segítettek házamat lebontani és a bárkát megépíteni. Még a kisgyermekek is odasereglettek, ők hordták az aszfaltot, a nagyok a deszkát, a gerendát. Az ötödik napon elkészült a formája, oldalainak magassága 120 rőföt tett ki, tetejének szélessége ugyancsak 120 röf volt. Belső szerkezetét is elkészítettem és összeillesztettem. Hat emelet magasra építettem, hét részre tagoltam, az alsó részt pedig kilenc rekeszre. Cölöpöt vertem a közepébe árbocrúdnak, és elláttam evezőlapáttal bőven. Három hordó aszfaltot kentem az oldalára, és még két hordó olajat is felhasználtak az építők. Maga az áldozat, amit az isteneknek mutattam be, egy hordó olajat emésztett fel. Hogy jókedvvel és gyorsan dolgozzanak, az embereket jól tartottam, barmokat öltem le nekik, birkákat mészároltam. Kaptak mustárt, olajat az ételhez, és úgy itták a fehér és a vörösbort, mint a vizet. Úgy vigadtak ünnepeltek, mint újév napján. Felnyitottam a balzsamtartót, és megengedtem, hogy kezükkel belenyúlhassanak. Hetedik napon elkészült a bárka! Hátra volt még a vízre bocsátás. Nehéz volt, de végül mégis sikerült. Mikor már a vízen volt, felraktam mindent, amim csak volt, aranyamat, ezüstömet, minden vagyonomat, továbbá egész családomat, és beléje vittem az élet minden magját: – a mező barmait, a puszta vadállatait, az emberek közül a kézműveseket különböző fajtáit. Samas a Napisten, akkor így szólt hozzám: „Mikor sötétedni kezd, alkonyatkor hullani fog a „búzaeső”, akkor menj be hajód belsejébe, és csukd be az ajtókat. És akkor gyorsan el a parttól!” És csakugyan úgy, ahogyan Samas Napisten mondta, alkonyatkor megeredt a
„búzaeső”. Bementem a hajó belsejébe és bezártam az ajtókat. A hajó vezetését mindenestül átadtam Puzur Amurrinak, a kormányosnak. Amikor a hajnal felragyogott, az ég aljáról fekete felhő emelkedett fel. Belsejében Rammán isten mennydörgött, követei jártak előtte, hegyeken és völgyeken át nyargalva. Irragal fákat tépett ki, Ninutra gátakat döntött le. Az Anunnakik fáklyákat emeltek fel, és tüzükkel lángba borították az országot. A dühöngő Rammán elborította az eget, és minden, ami világos volt, elsötétült. Széttörte az országot (az egész Földet) mint egy cserepet. Egy teljes napig dühöngött az orkán, rohanva zúgott az áradat, elborította a hegyeket (ez is az egész föld felületére vonatkozik) és leterítette a népeket, mint egy ütközetben. Sötétség borult a világra, senki nem látta a szomszédját, még az égből sem lehetett látni az embereket. Az istenek is megrémültek az áradattól, és felmenekültek az égbe. Kuporogtak, mint a kutyák, görnyedtek félelmükben. (Kell-e nagyobb bizonyíték arra, hogy az első emberiség engedetlen lényeiről van szó.) Istár jajgatva kiáltott fel: – Miért is beszéltem én rosszat az emberekről, az istenek gyülekezetében? Miért is mondtam, hogy az embereket el kell pusztítani? Pedig én magam hoztam világra őket, (lehetséges, hogy ő volt a kígyó, aki elcsábította Évát) és most mind agyaggá változtak (meghaltak, elporladtak) vagy, mint a halak, megtöltik a tengert. Hat napon és hét éjszakán dagadt az áradat, és elborította a földet. Amikor a hetedik nap elérkezett, a viharos szél elvesztette a csatát, mert eddig úgy harcolt, mint egy hadsereg. Ahogy a vihar elült, a tenger megnyugodott, az áradat apadni kezdett. Kinyitottam az ablakot, és megnéztem, milyen idő van. A part felöl borzalmas látvány tárult elém: – az egész emberi nem agyaggá változott. Térdre rogytam, és zokogtam. Elfordultam és a tenger felé néztem. Messze, a tizenkettedik területrészben mintha egy sziget emelkedett volna ki. A Niszir hegy csúcsa volt. Bárkánk ott állt meg, a Niszir-hegy nem engedte, hogy elússzon. Hat napig álltunk itt. Mikor a hetedik nap elérkezett, szabadon engedtem egy galambot. A galamb elrepült, de egy idő múlva visszatért.
14 | 15

«első ‹előző 14-15 16-17 18-19 20-21 következő› utolsó» | 30- ... 40- ... 50- ... 60- ... 70- ... 80- ... 90- ... 100- ... 110- ... 120- ...