Varga Melinda

KIFORDÍTOTT ÉG

IRODALMI JELEN KÖNYVEK

2020, Arad

Kiadja a Concord Media Jelen

www.irodalmijelen.hu

Felelős szerkesztő Böszörményi Zoltán

Programozta Király Farkas

© Varga Melinda

© Irodalmi Jelen Könyvek

978-973-7931-31-3 (mobi)

978-973-7932-01-3 (epub)

Van-e, ami a távolságot kiszorítsa,

mint összetapadt bőrünk közül a levegőt,

a vágy meg a törvény, a tett s az ige között?

Somlyó György: Plasmus eroticus

ízed

megőrjít a képzet, ha összekulcsolt

combjaink lüktetését s szerelmed

forrófehér folyójának ízét a számban

csak egy pillanatra felidézem.

sós és áfonyaédes

hajnali hatkor vonatkattogásba

szőtt búcsú,

ujjaid puha lépte,

tenyerembe csurog,

olyan eleven minden, mintha

itt ülnél mellettem a bíbor vonatülésen,

mintha nem most búcsúztunk volna el

egymástól,

még ott érzem számon az ízed,

sós, akár a tengerek,

meg áfonyaédes.

lefokozott üvöltés

mozdulat

amit megcsonkítasz

tapintás

amikor a bőrödre

ragad

de lefokozod

hogy ne nőjön nagyra

az őrület-torzó

szembogárban lakó

apró parazsak

amint elszenesednek

ha távolodóban tőled

még visszanéz rád

füledbe csimpaszkodik

visszhangzik

nevetése

élvezet közben

lefokozott üvöltés

amikor beletépnél a húsba

de csak simogatod

lágyan kedvesen a bőrt

ujjaid

arcomra hull a hóvíz

az apró hideg cseppek

bemásznak dekoltázsomba

csiklandozzák köldököm

párává lesznek

a nadrággomb mögött

telente sose viselek sálat

hogy utat engedhessek

a cseppeknek

melyekről azt képzelem

a te ujjaid

bizonyosság

születésnapodra

antik festménnyé

fagynak bennem a szavak

itt guggolok a semmi ablaka előtt

bámulom a ködfoltos teret

a kávézó teraszát

ahol egy melegítőtest alatt

ültünk mámorosan

cigarettáztunk

míg te a katonaéveidről meséltél

elképzelem hátulról átkarolsz

érzem a bőröd áramköreit

ahogy átforrósodik a testem

ez az egyetlen bizonyosság

az idő bokájára kötött szalag

egy tenger teste

költözött belém

figyelem ahogy lélegzik

mellkasán megtörik az azúr

zöld moszatokat

szürke algákat

ritka kagylókat

ragadozó emlősöket

és kétéltűeket

ringat ölében

sós illata ízed idézi

megfürdöm benne

szemed szárítja

nedves bőröm

selyme a kéknek

az idő bokájára

kötött szalag

ha megszorítanám

abban a kimerevített

pillanatban

lehetnénk újra

amikor a parton

kezed mellemre

simult

emlékszel még az első éjszakánkra?

úgy nyíltam ki mintha mindig

te öntözted volna kertemet

mintha évek óta ismernéd

testem térképét

nyelveddel felkutattad

combom belső vonalát

s mire ölemhez értél

elolvadtam végképp

kávé helyett

fagypont alá süllyed a hőmérséklet

kávé helyett rád gondolok inkább

elképzelem igazi nyár van

fátyolfelhős és kék a kedvem

akár a szemed

az ég hűvöse huzatot

von a fenyők tűvállaira

beesik az eső a versbe

Párizs

Szent Mihály útján magára maradt a tél,

az ég párnás tenyeréből csepeg a hideg,

a dér márványujja hozzád ér, beleremegsz.

Szajna partján vacogó könyvárusok,

ingük alatt szív helyett kövek.

Grandiózus terek, beszélő történelem,

fürdőszobai vad szeretkezés,

repülőtér, ahol örömtől remegett a lábad,

majd két és fél óra visszaút az ég tenyerén,

amikor gleccserré dagadt benned a sírás.

A párizsi utcákon bolond szél szalad,

betér melegedni a Café de Flore-ba,

kávét s vörösbort rendel,

de a pincér nem veszi észre,

az emlékeket nem szolgálják ki,

és nem ülnek le velük csevegni,

akár a történelem, mozdulatlanul állnak,

szobor is lehetne belőlük az Eiffel-torony mellett

vagy apró szuvenír a meghitt Sacré-Cœurből.

Szent Mihály útján a tél levetkezett,

azon tűnődik, elfelejted-e az ölelést,

ami gyorsabban utazott feléd, mint a fény.

A szív katedrálisa ma zárva, tatarozzák,

nem tudni, mikor lesz újra látogatható.

esőálmok

gyakran álmodom

esős éjszakák

párás leheletével

ahogy odabújnak

a hátamhoz

fülem mögé tapadnak

arról mesélnek

hányfajta kékkel

írja a nap a tengerek

kontúrjait

nyelvemmel

betűket rajzolok

mellkasodra

amikor egy lélegzetnyit

hűsöl a vágy

te belülről simogatsz

hajnallá vidul ilyenkor a vérem

egy könyvre való idill

a pontokat sosem szerettem,

a befejezetlen mondatokat annál inkább,

a szóközöket, amelyekhez hozzá lehet

gondolni az őszi pompát,

ki lehet tölteni a hétfők

és a keddek lelkesedésével

míg a szombatok eljönnek,

a várakozások idejébe lehet szőni

az aranyozott testű, hórihorgas felkiáltójeleket,

vesszőket és kettőspontokat,

kötőjeleket és pontosvesszőket,

mintha ez lenne az élet nagyregénye,

amit nem lehet megírni,

csak egyszerűen benne lenni,

elfogyasztani a mézeskalács betűket,

majd azokat is, amelyek cukorglazúrosak.

ki kell hagyni a kérdőjeleket,

görbe hátra emlékeztetnek,

görcsös pozícióra,

tehetetlen sírásra

és füstízű egyedüllétekre.

találjunk ki új írásjeleket a szerelemre,

jó vastag könyvre való idill lenne belőlük,

ami alatt beszakad az asztal.

féléves telek

a tornyokban szikár hideg szépítkezik,

kutak fölé hajol a dér,

ujjbegyeitől libabőrös a víz.

vihognak benn a gáztűzhelyek.

keserű füst kúszik a tóra.

valami nagy hóról álmodom,

talpam alatt ropogó, fehér formákról,

gyermekkorom utcáiról,

roratéra harangoznak,

görnyedt hátú nénik

kezükben mécsesekkel

Isten asztalához sietnek.

ahol féléves telek vannak,

megtanulod ragozni a csendet.

igekötő lesz minden indulatból.

kifordított ég

a reggeli nap besüt a szobába,

megvilágítja az ablakra szerelt hálót,

majd ráül a könyvespolcokra,

elidőzik a Krúdy-összesen,

Hesse Deimanján is megakad a szeme.

érdekli a jó és a rossz arca,

gyerekkori álmom tér vissza.

mit jelenthet a fordított kúp alakú

csillagos ég felé zuhanni.

a kúp egyre szűkül,

mire a csúcsához érnék,

felébredek.

a vadgalambok fészket raktak

a Sas utcában,

szorgosan gyűjtik a kis gallyakat

az eresz alá,

esténként duruzsolnak a padláson.

ha erős a szél,

érezni a tél illatát

a dombok felől,

szinte hallani,

ahogy körbejárja

a Pacsirta utca

egyik udvarát.

tenger felett az ősz

sisakvirágokat présel a szél.

a tenger felett az ősz

még sosem volt ilyen sugárzó,

esőtlen.

ködtelen.

nem tud úszni.

csak a hegyek szeszélyes

hullámait ismerem,

az óceánok és tengerek mélyén

a félelem korallja csillan.

szemed kútjában

állig merülök,

valahányszor az őszi égen

felejtem tekintetem.

esővers

egy esőversben élek

a gondolatok esőlábakon

szaladnak hozzád

az ölelésben hirtelen

sassá változnak

nagy szárnyú madárrá

reneszánsz szerelmesek

esik,

opálos fényben nyújtóznak a fák,

a víz kibérli ezt a hosszú sétát.

a szürke égről is te jutsz eszembe.

egy repülőtéren vártam rád.

január volt.

olaszos tél csiklandozta orrom.

a szoros ölelésre gondolok,

a kezekre, a lábakra,

a hátra, a hasra, a vállra,

a gyönyör domborműveire.

Michelangelónak képzelem magát,

reneszánsz aktot

festek arról a pillanatról.

madárnyelv

két apró madár

szorgos igyekezetét

figyelem egy ideje

ahogyan építik

csinosítják

az eresz alatt a fészket

a derű madárfiókáit etetik benne

s ha nagyra nőnek

reggelente

csőrükbe kapnak

elrepülnek hozzád

párnádra fektetik testem

mint árva vadpacsirtát

a milánói dóm előtt

gesztenyefalatokat

adogattál a számba

úgy gondoskodtál rólam

mint árva vadpacsirtáról

ujjaid megbarnultak a héjtól

hideg eső szemerkélt

a télikék mindenség

vitorlát bontott az égen

téli kép

reggelente a dombokat nézem

felvillan arcod.

amikor a Nap úgy dönt,

eloszlatja a ködöt.

kolozsvári télben sétálok.

betévedek arra a helyre,

ahol egyszer együtt vacsoráztunk,

a nyárról és a tengerről

meséltél nekem,

miközben

bőrünkre fagyott az ég.

hóvihar, bentről

az ujjak dohogó,

táncos őrültek,

parázsléptük

fel-le jár a bőrön.

a szobában egyre

melegebb lesz.

pitypangot fon

hajunkba a derű.

nyár omlik

csupasz vállainkra.

csak a fecskék

fecseg a délután,

eresz alá ül a mondat,

fészket rak.

figyeli,

ahogy történetté

dagad az alkonyat,

beszédes tenger az este,

madárcsőrben levél,

akár ez a vers, tarka.

a fecskék nem

lármáznak az eresz alatt,

elutaztak délre,

hogy elvigyék neked

derekam ívét

és olajbogyó-kemény melleim.

válaszvers a férfinak

ott vagyok a fák hűvöse alatt,

a narancshéj-alkonyban,

szád szélén,

tenyered kosarában,

sör keserű habján,

vodka bársonyában,

könyv lapjai között,

ujjbegyeiden,

ha táncolnak a klaviatúrán,

gondolatban

és a test kívánságában,

ott vagyok,

egészen közel hozzád,

érzed a mindig hideg lábam,

ahogy hátadhoz ér?

nem röppenek el,

te vagy a szárnyam.

a nő imája

lampionvirágok,

kínai szellőrózsák,

borzas púpliliomok

színezik ki az egyre

táguló idő kifestősét,

minden nappal

arasznyival kisebb

lesz a folyó,

míg teljesen ki nem szárad,

és nem sétálhatok át

hozzád rajta,

hogy áfonyamelleimet

tenyeredben tartsd,

s a szerelem cukornádját

bőrömön elültesd.

estháló csenddel

az éjszaka forrón ég,

páraablakok nyílnak

a kertben,

a csillagok levetkeztek,

rúdtáncolnak a Holddal.

a szobában zümmög

egy bent rekedt légy,

apró katicabogár

szalad fel a falon.

szövi hálóját a csend.

belesző téged is.

reggeli szavak a férfihoz

hajnallá változom,

mert te szereted a reggeleket,

napszak leszek a kedvedért,

kosárba fogom a fényt,

majd visszavonulok a puha csendbe,

a reggel kontyába illatnak,

lenge szélnek.

nehéz a mellkasom,

kő ült a fényre.

víz

pár éve láttam

a forró Földközi-tengert,

és térdig belegázoltam

a hideg Atlanti-óceánba,

szemedben tengerek tükröződnek,

ha most magadhoz szorítanál,

elfeledkeznék végleg a víziszonyomról.

vizek felett

taníts meg úszni,

lebegjek a kék vizek felett,

meztelenül, akár a nimfák,

simítsd csókoddal

puhára talpam szívét.

Part, sasokkal

Ólomlábú szomorúság

ül bennem, törökülésben,

mintha Buddha lenne.

A vers nem találja a szavakat,

túl szűk minden metafora,

és túl kövérek a jelzők,

ráülnek a ritmusra,

leárnyékolják a dallamot.

Tétova, bicegő igék

szaladnak a réten,

a derű gyors lábú őz,

nem éri utol a poézis.

A sasokat kémlelem a mezőn.

Azt képzelem, hatalmas szárnyuk

a vers maga.

Az erős, szabad madarak

bármire képesek.

Csőrükben a szerelem,

tollazatuk alatt a vers.

Átviszik a láthatatlan partra.

Ahonnan nem kell sose

elmenni, ahol csak megérkezés van,

búcsú és várakozás nélküli szerdák,

soha véget nem érő szombatok.

képzelt idő

varrok neked egy óriás lepedőt

szeretkezésekből és napmeleg reggelekből,

hallgatag vízpartot hosszú sétákkal hímzek a közepére,

élénk fonállal horgolom rá ujjaim mintáját

hátadon, karod ívén és vállaidon –

hullócsillagok buknak alá a tóba,

szegélyét vad, hirtelen haragú esők csipkézik,

amelyekben el is lehet ázni, vagy menekülni előlük,

nevetni azon, ahogy nyomunkban caplatnak.

az idő, ami mozdulatot mozdulattól elválaszt, képzelt idő.

olyan, mint a tenger sósan cuppanó ajka: hűvös és sikoltó.

amikor nem szeretkezünk

amikor nem szerelmeskedünk,

van időnk mélázni a létezésen.

akár a fakírok, akik csak a rezignált szemlélődésben,

a testtől független örömökben mélyülnek el.

ez a hangulat olyan, mint a napokig tartó eső,

látszólag céltalan hull, berzenkedik a nyárban,

pedig a levendulakagylók illatát jött előhívni.

készülődik, költözik a térről a nyár,

mint valami fesztiválozó, sátrat bont a többnapos

buli után, és csak a műanyag poharak árnyéka,

sár a bakancs recéi között,

egy fülbemászó dallam marad utána.

ebben a városban van néhány külön bejáratú utca,

titkos tizenkilencedik századi kapukkal, amelyeket

csak én látok, a többi járókelő számára ismeretlenek.

fürge sikló módra kanyarog át rajtuk illatod,

majd vállad, mellkasod, erős combod és izmos feneked íve.

bőröm paplanján végigszalad ujjad

fülledt mediterrán estét hívok meg ebbe a versbe,

terüljön szét benne a hosszú, nyári alkony,

szemed kékje csipkézze fodrosra a mólót,

olajfák fussák körbe a látóhatárt.

egészen közel van a parthoz,

só illatát hordja szét a szél,

szívverésed figyelem, melledre hajtom fejem,

hallom, ahogy a sok apró sejt egymáshoz simul,

bőröm paplanján végigszalad ujjad,

bíbor az est szeme, lángra lobban a vér.

macskaköves, hosszú, meredek utcák szaladnak,

verőfény mossa télen is a talpuk,

azt mondják, itt sosem hull a hó.

hallod, hogy dübörgünk át azon a tájon?

nyomunkban caplatnak a kövér olajfák,

előttünk vöröses sziklatömbök nyúlnak a látóhatárba,

ódon városok kútjaiban megmártózik a történelem.

mintha a végtelen hajolna kétrét a nyáron,

az idő képlékeny massza,

emlékeddel kirakóst játszik,

ágyékod ágyékomra forr,

van, ami fölött a magánynak

sincs hatalma,

van, ami fölött csak a szív az úr.

a pillanat vállán

a nyár forró húsa

a pillanat vállán pihen

vár valamire

nem akar megérkezni

a hegyek közé

az idő szőlőindáin csüng

a percek pergő ritmusa

mint vízimalom

puha lisztté őrli a magányt

a székely nyárban

emlékekkel takarózom

érzelempokróc a tudat

nem rokona a valóságnak

tűzminta

illatodat ráhímzem egy kendőre. a kendő kék, akár a szemed. derekamra tekerem. libabőrös a hátam. lépéseim lengék és kecsesek. akaratlanul is neki tetszelgek, veled incselkedem. úgy járok-kelek a lakásban, mintha az ágyon ülnél, és figyelnél. ujjaid tűzmintát rajzolnak hasamra.

becsukott szemmel

Gyakran esik amikor veled vagyok.

A természet ilyenkor meg van illetődve,

szeretek ilyen csacskaságokra gondolni,

megszemélyesíteni a lucskos-saras időt.

Pedig csöppet sem idilli látvány,

amikor a május hátán cipeli a szürke eget.

Régi esők jutnak eszembe, az első repülés,

egy ismeretlen repülőtéren vártam rád,

ahol csöppet sem éreztem magad idegennek.

Hajszálpontosan emlékszem

minden veled töltött időre,

becsukott szemmel

le tudom rajzolni az arcod,

a szelíd mosolyt és a nyárikék szemet.

utazás

amikor feléd siettem,

visszafogott lélegzettel

figyeltem a tájat,

eljátszottam a gondolattal,

hogyan fogsz megölelni,

csókodnak keserű dohányíze lesz-e.

visszafele, egyre távolodóban tőled

arcod próbálom felidézni,

egyre közelebb leszek a

várakozás téli mólójához,

negyed négyre már felhúzhatom

a magányvitorlákat,

szeles évszak várható,

egymásba marnak

a hónapok.

jégszoknya

itt most szmogosak az utcák

angol köd ül az ember kedvén

az esőnek nincsen sültgesztenye-illata

a szín nem bújik oda a cseppek arcához

átsiklik a felhők közt egy vasmadár

a naphoz egészen közel a szárnya

emlékeket foltozok a lyukas egű télre

hogy a februárnak szoknyát szőjön a jég

az insomniások kiváltsága

a lakónegyed tucatnyi sárkányszeme lecsukódott

elvétve néhány ablakból villódzik csak fény

a későn fekvők magukra

takarják a sötétség pulzáló bársonyát

bőrük csillagtérképes

félálomban is szeretkeznek

ez az insomniások kiváltsága

ugyanabba a folyóba

emlékek bújnak ki

fiókok öblös világából

ujjak alatt a por mesél

időt sző a pókháló

elképzelt helyeken

s az ember

keresztespóknak képzeli

magát

mintha időutazó lenne

a káoszt

átlengi valami kellemes

bizsergés

csintalan, fájdalmas

történetek

emlékeztetik csak

hogy ugyanabba a folyóba

nem léphet vissza

színben ha volna

a lelket lefüggönyözték

fekete alapon

piros festékkel írják

rá

az őrület kedvezményes bérletét

aztán utazhat

míg vásznáról le nem pereg a festék

konklúzió

valahol két pillanat rezdülése

közt

a lényeg mindig elsunyizott

hiába vártam az

(át)változásra

a fehér lovas csak akkor

érkezett mikor

már nem

voltak illúzióim

nyitott szemmel néztem

hogyan csókolózik

fájt mikor a húsomba

téptek

aztán egyre

halkult visításom

most már

nem félek a sötétben

szellemámulatra benyithat az

álom

éjszakáim érzéstelenített

testek

kapcsolódásai

láncszerűen

a maguk történetiségében

mesélnek

arról hogyan

tanultam meg játszani

kereszttűzben

önmagammal

szivárvány

égi sugárból fényt

szőnek éppen,

koszos hangot

söpörnek az utcaelőben,

a felhőkben

lányok fürdenek,

lábuk illatos

almavirágpor.

selyem úszik arcomon,

víz keze hoz

tintakék álmot.

mosolyomba szövök

minden hétköznapot.

feltételezés egy újra-találkozásról

lassan bontanál ki, mint

illatos gyolcsba göngyölt

trófeát,

rétegekben hámoznád le

ízeim,

nyelveden forgatnád

édes húsom,

reggelente átjárná

gyomrod

a jóllakás álmosító derűje,

majd megebédelnél

a meleg hajlatokból,

nyakamba tűzött epret

majszolnál el desszertként.

Holdfogyatkozás

A Hold

a lányok

dekoltázsába

bújt.

Az ezüst dívák

szoknyáit

kibontotta

a szél.

Fekete pezsgővel

koccintottak

az istenek

az égi szalonban.

Majd mindenki

visszavonult

a lámpások

árnyéka mögé.

Bukott csillagnimfát

láttam hullani,

sistergett teste

a hómezőn.

Ihlet

Manna a nyár sziluettje,

és azúr lepkeszárny

az ég,

lila szirom

csiklandozza

orrom

a meleg fűben.

Téglapiros pipacstestek

foszforeszkálnak

a toll alatt.

Párhuzam

Te sosem beszélsz

a teleholddal.

Én ezüstben fürdöm

éjfélente.

Zöld tavakba mártom

testem,

villanyt kapcsolok,

ha bronzszínű már

az ég fölöttünk,

míg a sarkcsillag is

ránk zuhan.

Gondolatok a pokolról

Kandalló mellett ücsörgök,

vörös fotelban nyújtózom el,

a tüzet csak látom,

de testem nem melegíti többé,

vörösbor kezemben,

nem érzem,

hogy simogatja zamata

a torkom,

a haltestek íze is csak illúzió.

A férfi sem mártózik

meg többé bennem.

Versemet

egy ismeretlen nyelven

írom,

átlátszó betűket

körmölő tollal.