# 7.3.1. „A” intézmény – a felülvizsgálati eredmények szempontjából gyengébben teljesítő intézmény

Az intézmény egy megyeszékhelyi, önálló intézmény. Fenntartóját tekintve állami intézmény. Alapító okirata szerint 600 feletti az iskola maximális létszáma, mozgás- érzékszervi (látás és hallássérült) fogyatékos tanulókat is fogad a tanulási zavaros és enyhe értelmi fogyatékosok illetve autizmus spektrum zavarral küzdő tanulók mellett. 2015-ben ennek megfelelő akadálymentesítés nem volt még megtalálható az iskolában (az intézmény 2016-ban történt átalakítása után sem). A kutatás idején rendelkeztek 1 fő saját gyógypedagógussal a közel 60 fős tantestületben (a gyógypedagógus személye a kutatás időszaka alatt változott). Az átlagos osztálylétszám 23-25 fő között mozgott, az iskolában összesen 24 SNI tanuló volt 2015-ben, de ez szám dinamikusan változó a korábbi részekben említett okok miatt, ezért úgy fogalmazható meg, hogy 25-30 fő közötti, mely javarészt súlyos tanulási zavaros és kisebb részt enyhe értelmi fogyatékos tanuló. Érzékszervi fogyatékos vagy mozgássérült nem volt a kutatás ideje alatt az intézményben. Az elhelyezkedését, beiskolázási körzetét tekintve sűrűn lakott területen, nem zöld övezetben helyezkedik el az intézmény, tömegközlekedéssel és gépjárművel is egyaránt jól megközelíthető. A kutatás idején az intézmény felújításra szorult, ezért önálló fejlesztő helyiséggel nem rendelkezett. A fejlesztéseket egy, a földszintet az emelettel összekötő fő lépcső alatt kialakított, gyengén izolált és nem hangszigetelt szobában látták el, melyből egy raktárhelyiség is nyílt, így a fejlesztések alatt is előfordult járkálás. A helyszínen elvégzett felülvizsgálat időpontjáról a tanulók szüleit a gyermekek ellenőrzőjén keresztül értesítették „Szakértői vizsgálat” megnevezéssel, melyet a gyerekek saját kezűleg írtak be, majd a szülőkkel aláíratták. A felülvizsgálatra a gyógypedagógus kísérte a tanulókat.

Ugyanezt az intézményt sikerült 2017-ben ismét felkeresni a felújítási munkák végeztével. Ekkor az emeleten már egy jól felszerelt, izolálható, külön fejlesztő helyiség került kialakításra, de a később bemutatott inklúziós index részekben nem volt releváns eltérés ennek ellenére sem, hogy a tárgyi feltételek rendeződtek és annak ellenére sem, hogy a gyógypedagógus személye megváltozott.

A 2015-ben és a 2017-ben megfigyelt tanórák szintén nem különböztek egymástól a differenciálás szempontjából. Az SNI tanulók integrációja során csak a csökkentett mennyiségű tananyag és a hosszabb felkészülési idő volt tetten érhető, de az sem minden esetben. Az enyhe értelmi fogyatékos tanulók külön tankönyvből tanultak, de a dolgozatot a többiekkel együtt írták, de más kérdésekből. Bár törvény tiltja, de előfordult, hogy a fejlesztés a délutáni tanórák valamelyikén történt. Főként abban az esetben, ha valamelyik tantárgy értékelése és minősítése alól felmentette a szakértői vélemény az érintett tanulót. A fejlesztés 1-3 fős csoportokban zajlott. A 2016-os évben már felszámoltak azzal a gyakorlattal, hogy tanóráról viszik ki a tanulót vagy legalábbis figyeltek arra, hogy ez ne legyen tetten érhető, illetve vélhetően a szülők által is egyre fokozódó panaszok miatt. A fejlesztéseket leszámítva, a tanórákon a speciális eszközök a számológép kivételével nem voltak megfigyelhetőek, azok sem, melyekről az érintett tanulók szakértői véleménye nyilatkozott, hiszen matematika esetében ez nem csak a számológép. A látogatott tanóra frontális szervezésben folyt. Ebben a 2014-es és 2016-os tapasztalatok sem különböztek.

„A” intézmény inklúziós indexéből csak azok kerültek ide, amelyek idézete feltétlenül indokolt a kutatás szempontjából és melyet sikerült megfigyelni (Ainscow – Booth, 2015).

Amikor munkatársaink egy „sajátos nevelési igényű” gyermekről beszélnek, a kifejezés számukra nem a gyermek fogyatékosságára utal, hanem a környezet mulasztására célozva inkább azt jelenti számukra, hogy „egy gyermek, aki nem kapja meg a megfelelő ellátást”?

Ez több pontos sérült és a gyengébb teljesítményt mutató tanulási zavaros gyermekről is úgy nyilatkoztak, hogy biztosan „TA-s”, utalva arra, hogy tanulásban akadályozott, helytelenül összemosva az enyhe értelmi fogyatékossággal.

Iskolánkban a munkatársak saját tanulási tapasztalataikra támaszkodva próbálják megérteni, amikor vagy amiért egy gyermek nehéznek tartja a tanulást?

A látogatott tanórák esetében a felső tagozatos tanárok nem is tudták pontosan, hogy melyik tanuló rendelkezik szakértői véleménnyel az adott osztályból.

Munkatársaink kerülik a normális szó használatát a gyermekekkel kapcsolatban, nehogy azt közvetítsék, hogy a „sajátos nevelési igényű” gyermekek kevesebbek, mint a „normálisak”?

Bár a normális nem került használatra, de az „SNI-s” igen, a gyerekek előtt is.

Munkatársaink gondolkoznak azon, hogy a „sajátos nevelési igényű” kifejezés helyett a „tanulásban és részvételben akadályozott” jelzőt kellene használni?

Ez tapasztaltak alapján nem teljesült

Munkatársaink értik, hogy a fogyatékosságok pontos megnevezése (mozgássérült, vak, siket) kompatibilis azzal, ha kikerüljük a „sajátos nevelési igény” kifejezést?

Részletes feltárása nem történt meg, de az intézményből beérkezett három kérdőív alapján világos a kategorizáció a kitöltő pedagógusok számára.

Iskolánkban a munkatársak ellenállnak annak az egyre erősödő tendenciának, hogy a gyermekeket „autista”, „Asperger-szindrómás”, hiperaktív vagy hasonló címkékkel lássák el? Nem teljesült, ugyanis aktívan használták az SNI-s, TA-s címkéket. A megfigyelt tanórán is elhangzott, hogy „vegyék elő az SNI-s tankönyvet” Munkatársaink kifogásolják a gyermekek viselkedését befolyásoló gyógyszerek túlzott használatát? A látogatások alkalmával nem került elő olyan információ, hogy gyógyszert szedő gyermeket is integrálnának, bár ennek valószínűsége megvan. Munkatársaink úgy látják, hogy a tanulás és részvétel akadályai a kapcsolatokban, a tanítási módszerekben, a tanulási tevékenységekben, valamint a társadalmi és anyagi körülményekben jelennek meg?

A csatolt pedagógiai jellemzésekben utalnak rá, hogy támogató vagy sem a szülői háttér

Iskolánkban kerüljük az „akadályok” szó használatát abban az értelemben, ami az „akadályozott gyermek” jelentésre, a gyermek fogyatékosságára utal?

A „TA-s”, mint tanulásban akadályozott címke ennek lehetőségét elveti.

Munkatársaink megfelelnek annak az elvárásnak, hogy nem használják a „sajátos nevelési igényű” kifejezést a gyermekek azonosítására sem a gyermekekkel történő, sem az egymás közötti párbeszédeikben?

Nem felelnek meg ennek a kritériumnak.

A „sajátos nevelési igényű” kategóriába sorolt gyermekek támogatásának erőforrásait iskolánk arra használja fel, hogy jobban tudjon a sokszínűségre reagálni?

A kutatás ideje alatt ezt nem sikerült egyértelműen sem cáfolni, sem megerősíteni.

A támogatásokat koordináló munkatársat inkább fejlesztő koordinátornak, inklúziós koordinátornak hívjuk, mint „SNI-koordinátornak”?

Egyszerűen gyógypedagógusnak hívták.

Azokra, akik a tanulás és részvétel akadályaival küzdenek, nem egy homogén csoportként tekintünk, hanem olyan gyerekekként, akiknek eltérő az érdeklődési körük, a tudásuk és a készségeik? Iskolánk ügyel arra, hogy a gyermekek egyéni fejlesztése lehetőleg ne a tanórák terhére történjen?

2015-ben ez tapasztalhatóan előfordult, a 2016/2017-es tanévben nem.

A három, ebből az intézményből érkező kérdőív átlagait tekintve kevésbé támogatta az integrációt. A későbbi matematikai-statisztikai elemzési módszereket bemutató résznél feltárt indikátor kérdések, azaz amelyek alapján az SNI integrációt elfogadó és elutasító, a kutatásban részt vevő pedagógusok mintája két matematikai-statisztikai módszerrel is igazolhatóan elkülöníthető, mindegyike megjelent a kérdőíveken. Azaz ezekre a kérdésekre az ebből az intézményből érkező kérdőívek mind elutasítóan válaszokat adtak, mely megfelelt az elemzések során az egyik vagy másik (elfogadó, elutasító) mintába sorolás kritériumának. A kérdőívet kitöltők mind 20 főnél magasabb létszámú osztályban tanítanak. A kitöltés alapján egyikük rendelkezett gyógypedagógiai képzettséggel, ő 35 évnyi gyakorlatot írt be a kérdőívre. A többiek 6 illetve 8 évet és a kitöltés alapján nem rendelkeztek gyógypedagógiai képzettséggel. Végzettségük alapján szaktanárok és felső tagozatban tanítanak. (Az elutasítás vagy elfogadás az SNI integrációra vonatkozik és önmagában csak az egyszerűsítést szolgáló megfogalmazás)

Ezek a kérdések a következők voltak (a pozitívan megfogalmazott állítások mellé alacsony pontszámot rendeltek, a negatívan megfogalmazott állítás mellé pedig magas pontszámot rendeltek):

- Szívesen venném, ha osztályomban sérült gyermek is tanulhatna;
- Iskolánk népszerűségét növeli, ha felvállalja a sajátos nevelési szükségletű tanulók nevelését;
- Birtokában vagyok annyi és olyan pedagógiai tapasztalatnak, ismeretnek, hogy képes vagyok az SNI-s tanulók nevelésére-oktatására;
- Vannak érveim, hogy az aggályoskodó szülőket meggyőzzem az integráció helyességéről;
- Nem okoz problémát a szakértői vélemény értelmezése;
- Szívesen tanítok, tanítanék sajátos nevelési igényű gyermekeket integráló osztályban;
- Régen is volt SNI, meg lehetett oldani;
- A mentességek arra jók, hogy kibújjanak a kötelezettségeik alól.

Ambrus Attila József (szerk): Vida Gergő: Róluk, de nélkülük : Kategóriák fogságában : A tanulási zavarral küzdő gyermekek kategorizálásának diagnosztikus nehézségei. Soproni Egyetem, Benedek Elek Pedagógiai Kar, Sopron, 2022
A szerkesztés lezárása és a kötetben előforduló webes hivatkozások legutolsó ellenőrzési időpontja: 2022. január 31.
CC BY-NC-ND 4.0, Nevezd meg! – Ne add el! – Ne változtasd!