# 4.2. A tanulási zavar és nehézség szaktudományos meghatározása

A sajátos nevelési igény és azon belül a tanulási zavar fogalmának jogi és szakmai értelmezése közötti eltérést tapasztaltunk a kutatás során. Az adatok és a kutatás fókusza a jelenlegi rendszer működésének hatékonysága, mely szempontjából az alkalmazott fogalomhasználat és érvényes törvények, szabályzó rendeletek kritikai szemlélete nem nélkülözhető.

A hazai rendszer felépítését tekintve tehát kettősség tapasztalható, ugyanis a törvényi és szakmai fogalmak nem esnek egybe, de sajátos módon mindkettő ismeretére szükség van ahhoz, hogy az adatokból levonható következtetések a gyakorlat szempontjából is érthetők legyenek. A kutatás során tapasztaltakat, valamint a törvényi rendszert és a szakmai fogalmakat megfeleltetjük egymásnak, akkor ehhez a megfeleltetéshez is szükség van mindkét fogalomra. Elsőként a hazai rendszerben a törvény által deklarált kategóriákat kellett párhuzamba állítani a gyógypedagógia-pszichológia területén megfogalmazott szakspecifikus definíciókkal, ugyanis az eltérés ebben a két értelmezési tartományban a legmegfoghatóbb, mint fogalmi dichotómia (Csépe, 2008). A törvények tekintetében pedig nem csak a vizsgált mintára, az SNI leírására kellett koncentrálni, hiszen a rendszer működésének, így a hatékonyságának van egy ellátási, financiális oldal is. Ehhez az említett köznevelési-gyógypedagógiai ellátó alrendszer működését befolyásoló, az SNI-t, mint költségvetési kategóriaként leíró rendeleteket is érintette a kutatás.

A tudományági nómenklatúra szempontjából a gyógypedagógiai fogalmak és meghatározások megfeleltethetők adott tudományágnak, de ennek ellenére sok esetben nem adaptálhatók maradéktalanul a pedagógia és a neveléstudomány területén. Ezért a következő felsorolásban a hazai köznevelés SNI tanulókkal kapcsolatos integrációs törekvéseinek szempontjából maradéktalanul adaptálható megfogalmazások kerültek felvezetésre és a kutatás során is ezeket gyűjtöttük össze.

„Tanulási zavarnak tekintjük azt az - intelligencia szint alapján elvárhatónál lényegesen – alacsonyabb tanulási teljesítményt, amely gyakran neurológiai deficit vagy funkciózavar talaján jön létre, sajátos kognitív tünet együttessel. Ezek a részképesség zavarok alapvetően nehezítik az iskolai tanulás során az olvasás, az írás és/vagy a matematika elsajátítását. A teljesítménykudarcok gyakran másodlagos neurotizációhoz vezetnek. A tanulási zavar a legkoraibb időszakban alakul ki és tünetei felnőtt korban is fellelhetők. Kognitív és tanulási terápiával jól befolyásolható. Társuló tünetként megjelenhet különböző fogyatékosságoknál.” (Sarkady – Zsoldos, 1999:9). Ez a meghatározás azért releváns, mert a két évvel később bevezetett WISC-IV gyermek intelligencia teszt standardizálása után a később megalkotott diagnosztikus protokoll alapját is ez a meghatározás képezi. Ezért a hazai diagnosztikus és ellátó oktatási alrendszer szempontjából alapfogalomnak tekinthető.

„A tanulási zavarok általános, összefoglaló kifejezés különböző – figyelmi funkciókban, beszédkészség, olvasási, írási és számolási készségek elsajátításában és használatában akadályozó, de nem a képességhiányok hagyományos kategóriáiba (vakság, süketség és értelmi fogyatékosság) tartozó – képességdeficitekkel küzdő heterogén csoport megjelölésére. Bár a tanulási zavar más deficitekkel (pl. érzékszervi gyengeség, érzelmi zavarok) vagy negatív környezeti hatásokkal (pl. hátrányos szociokulturális háttér, nem megfelelő oktatás) együtt is jelentkezhet, azoknak nem egyenes következménye.” (Yewchuk – Lupart, 1993).

Bár kutatással nem igazolható, illetve konkrét erre utaló forrás erről nem található, de vélhetően 1993. évi LXXIX. törvény a közoktatásról sokat merített ebből ugyanis a sajátos nevelési igény törvényi meghatározása több ponton megegyezett a fenti leírással. Meghagyta a lehetőségét a nem „szervi” alapon kialakult problémáknak is, hogy tanulási zavarként váljanak „diagnosztizálhatóvá”. Ennek jelentősége, hogy ezáltal habilitációs és rehabilitációs foglalkozásokon vehettek részt a nem idegrendszeri zavarral küzdő gyermekek (121.§ (1) 29 B pont – „SNI B”) is (más kérdés, hogy a tanulási zavar miért idegrendszeri, pszichés zavar hazánkban a mai napig). A 2011. évi CXC. törvény a nemzeti köznevelésről már eltörölte ennek lehetőségét, így az idézett tudományos meghatározáshoz és az 1993-as törvényhez képest is visszalépés. Ennek megértéséhez azonban indokolt volt a fenti meghatározások ismertetése. Ez akkor közelítés volt annak elvetése felé, hogy orvosi diagnózis is a tanulási zavar. A 2011-es törvényváltozást tehát ebben visszalépés.

Ambrus Attila József (szerk): Vida Gergő: Róluk, de nélkülük : Kategóriák fogságában : A tanulási zavarral küzdő gyermekek kategorizálásának diagnosztikus nehézségei. Soproni Egyetem, Benedek Elek Pedagógiai Kar, Sopron, 2022
A szerkesztés lezárása és a kötetben előforduló webes hivatkozások legutolsó ellenőrzési időpontja: 2022. január 31.
CC BY-NC-ND 4.0, Nevezd meg! – Ne add el! – Ne változtasd!