Diana D ianával először a brüsszeli képtárban találkoztam. Szűz volt még, de már minden érzékével asszonyi létére készült. Bájos volt, hatalmas és kimondhatatlanul fényes. Nem bántotta, hogy a nagy csendben sugárzó meztelenségét nézik - csak amikor Pán kéjes mosolyával, szőrös mancsával utánakapott, akkor menekült, vagy inkább kísérelt menekülni. A katalógusban ennyi állt: "Syrinx és Pán", Jordaens festménye, 1660 körül. Rubens iskola. Vászon. Régen volt, béke volt, hétköznap délelőtt volt, leülhettem a kép elé. Láttam, hogy az a vörös fény csillog a Syrinx hajában, amelyet Rubens Velencében ismert meg Tizian vagy talán inkább Paris Bordone vásznain. Ez a szín nemcsak festői absztrakció lehetett. Velencében találkoztak a német kalmárok és a muzulmán fűszerkereskedők, a balkáni szlávok, a longobárd utódok - egy kicsit keleti rabszolgapiac s az Észak földközi-tengeri kapuja volt a Lagunák Királynője - a színek keverékén fölcsillanhatott egy soha nem látott árnyalat. Rubens csak feltette a távolról jött hajkoronát a flamand vállak fölé... Velencéből jöhetett az ábrázolt epizód, mert ott nyomtatta Aldo Manuzzi horgonnyal, delfinnel ékes címlapjai mögé a görög - s hogy mindenki megértse-, a latinra fordított görög legendát, Pán kalandjainak versbe szedett történeteit. Ott jelent meg Ovidius "Metamorphoses"-a, melyből megtudjuk, hogy menekült meg Syrinx Pán nem kívánt ölelésétől, karjaiban náddá válva. A tájat Heemskerk, Elsheimer, Dürer és Itália többi vándorai hozták vázlatfüzeteikben a németalföldi műtermek felé. A fények északiak, viharosak, titokzatosak. Évszázadokig rajzolt, festett s keverte a színeket Európa, hogy megszülethessen egy meséből szakadt, mesebeli nimfa, aki kicsalja Pánt a csalitból... Amikor Rómában újra találkoztunk, Syrinx feltűzött hajkoronával, szoknyában és blúzban állt előttem, és elárulta, hogy Dianának hívják. Rögtön ráismertem, de nem mertem bevallani, hogy tudok Pánnal átélt kalandjáról ... udvarias mosollyal bemutatkoztam. Nemsokára feljött tetőn épült, Pávián utcai üvegházikómba, és nálam maradt. A távoli s törvénytisztelő olvasó talán megkérdezi, hogy az ottmaradás azt jelenti-e, hogy feleségül vettem. Nem. A háború első áldozatai a konvenciók. A határok elmosódnak, az emberek meghalnak, mielőtt megbetegednének, a mindennapos utolsó ítéletek közt eltűnik az utolsó előítélet. Diana egyszer buzgó lelkesedésében még az arany jegygyűrű árát is megkérdezte ... és felment egy ügyvéd barátjához érdeklődni, hogy milyen okmányok kellenének házasságkötésünkhöz. Ami az ő listáját illeti, örömmel látta, hogy nincs szüksége szülői beleegyezésre - ha lett volna, sem kapta volna meg -, mert három hónappal múlt huszonegy éves. Az én helyzetem más volt: külügyminisztériumi, belügyminisztériumi, konzulátusi papírokra lett volna szükség, magyar hadügyi mindenfélére, tartózkodási engedélyre, lakásbizonyítványra, adónyugtára - Diana a huszonnégy hiányzó okmány listáját mélázva, hosszan tanulmányozta, s végül búsan megállapította, hogy csak az oltási és újraoltási bizonyítványt tudnám beszerezni. De mivel az olasz irodalmat ismerte, és Manzoni "Jegyesek"-éből értesült, hogy milyen hosszadalmas lehet a hivatalos döntésekre való várakozás, a formaságok elintézését az örök béke közelinek remélt idejére halasztotta. Ezek szerint azt mondhatnám, hogy asztalon-ágyon osztozkodtunk - de miután elhatároztam, hogy ebben az írásomban az igazat s csak az igazat vallom, ezt sem mondhatom. Asztalunk nem volt, még azt a rajztáblát is csak később sikerült megszereznem, mely most téglákból rakott lábain várja a levest, s az ágyat egy kőpadlóra vetett matrac jelképezte. A szó szoros értelmében csak a seprőnyélen osztozkodtunk, amely a sarokban nyugodott, két szögön, és a szekrényt volt hivatott pótolni. Jobb felén lógott a fontosabb alkalmakra szolgáló, vagyis kevésbé rongyos öltönyöm, bal felén Diana ruhái pompáztak - amelyeket a nagy sietségben mégiscsak összepakolt -, a most babbá vált hálóingekkel. Különben nyáron együtt főttünk a kohóvá váló üvegházban, s télen együtt fáztunk a seprűnyélen lógó egész szövethalmaz alatt. Ehhez nem kellett a belügyminiszter úr írásbeli engedélye. Ezt az életformát egy szóval nyomornak is nevezhetnénk, de mi nem éreztük annak. Volt egy zongoránk. Persze bérelt zongora, amilyet könnyű volt szerezni, mert a nyolcvannyolc billentyű a jóllakottak nyelvén szólt. Az emberek visszaadták a bérbe vett hangszereket, és inkább vettek egy szatyor krumplit. Rajtunk az az egy-két vacsora úgysem segített volna, és inkább állítottuk magunk és a nyomor közé az öreg, fehér parókás Johann Sebastian Bachot. - Ha fiam lesz, Johann Sebastiannak fogjuk hívni - mondta Diana.

[Lénárd-index]