RADNÓTI MIKLÓS: TRISZTÁNNAL ÜLTEM... Trisztánnal ültem egyszer ott a part fölött, hány éve már? hisz akkor épp a Kingen hősködött! Vörösborunk világított az asztalon, feljött a hold. A vízre csillagok csorogtak, mert este volt. "Matróz lehetnél" - szólt, - "szélfútta, tiszta szív, s élhetnél ott az alkonyok s a tenger kék között!" Az is vagyok, - nevettem, ó a költő minden lehet! és minden is, mit szónokolsz, mindjárt varázsolok: huhh! s azt sem tudod hol kél a nap, hogy merre van kelet! "Jó, jó, tudom. De tudod-é?" Tudom! "Dehogy tudod!" - nézett rám megvetőn s kezét fölemelé: "ott arra távol, - még távolabb, a Kettős zátonyok felé szigetek ringatóznak, fényes bóbiták. S közöttük Borneo, mint egy sötét virág! "Odamegyünk!" - Hörpintett. "Jössz velünk! olyat se láttál még, te zöld varázsló!" Borát kiissza, pohara talpa csattan. Elképzelem, - feleltem és maradtam. Elment s szigetek intettek feléje a Kettős Zátonyoknál, fényes bóbiták. És intenek azóta folyton, s mint egy sötét virág, közöttük Borneo is integet. S az ég a tengert tükrözi, a tenger az eget. 1939

[vissza] [Lénárd-index] [Lénárdról] [Lénárd-szeminárium]