Lénárd Brazíliában

Később, hazakerülésünk után se szakadt meg kapcsolatunk, Sándor változatos időközökben s a földgolyó különböző pontjain kelt levelei Ági rendszeretete folytán megmaradtak. Barátunk további életútját már a magyar közönség is megismerhette - nagyrészt Szerb Antalné, Klári fáradozásai eredményeként -, végre itthon is megjelent műveiben első személyben számol be róla. Ahogy mi eltávoztunk, Rómában kezdett túl jól menni a sora, fölkapták, pacientúrája kibővült. Ez hovatovább idegesítette, a koreai háború is, hogy átterjed a világra, Európára, fogta magát és családját, elhajózott Brazíliába - miért éppen oda, rejtély, állítólag, mert a térképen arrafelé legtöbb a zöld folt, tehát legritkább a lakosság, védettebb, biztonságosabb. Abban az országban a külföldi orvosi diplomát nem nosztrifikálják, fogadják el, ismét le kellett volna érettségiznie, portugálul, keresztülbifláznia a kötelező egyetemi éveket, ezt negyvenes fejjel már méltatlannak érezte. Eleinte aligha élhetett túl fényesen, mindenes felcserként dolgozott egy paranái ólombányában, betegápolói fizetéssel, szerencsétlen páriákat kezelt, trachomásokat, maláriásokat, tífuszosokat, vérbajosokat, még végtagokat is amputált... Pályáját a Sao Paulo-i televíziós kvízjáték fordította más irányba, a dupla vagy semmi vetélkedőben. "J. S. Bach élete és munkássága" témakörben - hisz mért ne lett volna tökéletesen jártas ebben is? - versenytársait megelőzve, sorban kilőve sikerült megütnie a fődíjat, az elérhető maximumot, ennyi és ennyi százezer cruzeirót, ami akkor kábé tízezer dollárnak felelt meg, horribilis összeg azon a nyomorral megvert féltekén; úgy hallom, minden néző lélegzet-visszafojtva szurkolt a képernyőknél. Pillanatok alatt ő lett, no persze Puskás után, a legnépszerűbb magyar Brazíliában, ha taxiba ült, a sofőr ránevetett, kikapcsolta az órát, az utcán lépten-nyomon megszólították, a borbély ingyen nyírta, stuccolta rövid szakállát és így tovább. Nyereményéből házat vásárolt lent délen, a Santa Catarina szövetségi állambeli, jobbára német telepesek lakta Blumenau városkában, gyógyszertárat nyitott, ami e távoli, elhagyatott vidéken orvosi diploma nélkül is elsősegélynyújtásra s hasonló egészségügyi alapszolgáltatásokra jogosít, sőt kötelez. Majd ezt is megunta, a patikát feleségére hagyta és bízta. Ő pedig ismét továbbvándorolt - bene qui latuit bene vixit, szerette idézni Ovidiust: aki jól rejtőzött, jól élt -, föl az Itajai folyó mentén, szubtropikus őserdőkön át a hegyekbe, Donna Emma, ez aprócska falunak is a legszélére , ahol ama bizonyos "völgy a világ végén" van, hová már busz se visz, villany nem éri el, út sincs, semmi, csak néhány kósza gyalogösvény, szekérnyom, lópatasorok, áthághatatlan sűrű bozót, roppant mezőségek váltakoznak serrákkal, vagyis csupasz kőszirtekkel, mérges kígyók hemzsegnek, a közelben a pusztuló-vesző botokud indiánok - Dél- Amerikában hivatalosan indiók - szomorú rezervátuma, "Göncölszekér nélkül ég az ég", itt-ott még virágoskertek, gyümölcsösök, nyers deszkákból ácsolt kunyhók, kalyibák. Egyik az övé. Levelezésünk lassanként mégis megritkult, csöndesen elapadt, nehéz ilyen messziről s annyi év múltán, személyes találkozások, közös élmények híján elevenen tartani, úgy hiszem, ez törvényszerű, a malomból kifogy az őrlendő gabona, a kerék üresen forog, majd leáll... 56 után azonban Sándor újból jelentkezett: mi van velünk, megvagyunk, dolgozom-e és mit, egyáltalán, szabadlábon, netán lecsukva [nem alaptalan kérdés akkortájt]? Feleltem, viszonválaszában arra kért, legyek segítségére, szeretné átplántálni arra a földrészre az ott - eléggé furcsa - ismeretlen kajszit, küldenék-e neki néhány magot, lehetőleg jobb magyar fajtát. Magam keveset értek hozzá, ám kedves barátom, gellérthegyi szomszédom lévén Ormos Imre, a kertművelés néhai kiváló professzora, szakmájának máig klasszikusa, ő szerzett úgy fél kilónyit, csinos kis vászonzacskóba kötve. Igen, de a kijuttatása váratlan bürokratikus akadályokba ütközött, áttekinthetetlen útvesztőbe kevert, kiderült, ez az engedély kell, az a pecsét, jóváhagyások, láttamozás, mifene, innen oda, onnan amoda passzoltak, rengeteg hiábavaló, eredménytelen szaladgálás, kilincselés, végül beleuntam. Ez 57-ben volt. Idehaza amúgy is kétes, nehéz a helyzetem, nem publikálhattam, kapóra jött, amikor Bojan Stupica, a nagy jugoszláv rendező meghívott, első darabom [Ezer év] színre vitelére készült. Így hát a zacskót zsebre vágtam, fapofával átvittem [csempésztem?] a határon, szépen karácsonyi papírba csomagoltam, és a belgrádi postán "minta érték nélkül" gyanánt föladtam neki. Rendben meg is kapta, s már két-három év elteltével örvendve értesített, hogy a magvak kikeltek, a fácskák arasznyiak, vigyáz reájuk, mint a szeme fényére - íme, a sárgabarack újvilági meghonosításának hiteles története.

[Lénárd-index] [Lénárd-szeminárium] [előző részlet] [következő részlet]