Arany János: A tölgyek alatt (Margitsziget) A tölgyek alatt Szeretek pihenni, Hova el nem hat Város zaja semmi. Zöld lomb közein "Áttörve" az égbolt, S a rét mezein Vegyül árny- és fényfolt A tölgyek alatt Oly otthonos itten ! Évem leapadt : Íme, gyermek lettem, Mint mikor a tölgy Sudarát megmásztam, Hol seregély költ - S vígan madarásztam. A tölgyek alatt Több egykoru társsal Madár-fiakat Kifesziténk nyárssal ; Jó tűz lobog ott, Zizeg a kis bogrács - S ha bealkonyodott, Haza már egy ugrás. A tölgyek alatt Örömest valék én. Bár a madarat Hagytam utóbb békén : Gyermeki önző Korom' ifju ábránd Veszi ösztönző Szárnyára, s tovább ránt - De tölgyek alatt Valamerre jártam, Szűlő honomat - Csak is ott - találtam ; S hol tengve, tunyán Hajt, s nem virul a tölgy : Volt bár Kanaán, Nem lett honom a föld. - A tölgyek alatt Még most is el-űlök ; Bűv-kép csalogat, Ábrándba merűlök ; Hajó-kerekek Zubogását hallom - "Hajrá, gyerekek : A vízi malom !" A tölgyek alatt Ím meglep az alkony, Hűsebb fuvallat Zörög át a parkon : Felhők szeme rebben : Haza sietek, Jobb ott, melegebben, Ki vén, ki beteg. A tölgyek alatt Vágynám lenyugodni, Ha csontjaimat Meg kelletik adni ; De, akárhol vár A pihenő hely rám : Egyszerűen, bár Tölgy lenne a fejfám ! Arany János Összes Költői Művei Franklin Társulat Budapest 1932 III. kötet 104-106. o.