Arany János: Híd-avatás Szólt a fiú : "Kettő vagy semmi !" És kártya perdül, kártya mén : Bedobta ... késő visszavenni : Ez az utolsó tétemény : "Egy fiatal élet-remény." A kártya nem "fest" - a fiúnak Vérgyöngy izzad ki homlokán. Tét elveszett! ... ő vándor útnak - Most már remény nélkül, magán - Indúl a késő éjszakán. Előtte a folyam, az új híd, Még rajta zászlók lengenek : Ma szentelé föl a komoly hit, S vídám zenével körmenet : Nyeré "Szűz-Szent Margit" nevet. Halad középig, hova záros Kapcsát ereszték mesteri ; Éjfélt is a négy parti város Tornyában sorra elveri : - Lenn, csillagok száz-ezeri. S a mint az óra, csengve, bongva, Ki véknyan üt, ki vastagon, - S ő néz a visszás csillagokba : Kél egy-egy árnyék a habon : Ősz, gyermek, ifjú, hajadon. Elébb csak a fej nő ki, állig, S körülforog kiváncsian: Majd az egész termet kiválik S ujjonganak mindannyian: "Új híd! avatni mind! vigan." "Jerünk! ... ki kezdje? a galamb-pár !" Fehérben ifju és leány Ölelkezik s a hídon van már : "Egymásé a halál után!" S buknak, - mint egykor igazán. Taps várja. - "Most a millióson Van a sor : bátran, öregem!" - "Ha megszökött minden adósom : Így szökni tisztesebb nekem!" S elsímul a víz tükre lenn. Hivatlanul is jönnek aztán A harmadik, a negyedik : "Én a quaternót elszalasztám!" "Én a becsűletet - pedig Viseltem négy évtizedig." S kört körre hány a barna hullám, A mint letűnnek itt, vagy ott. Jön egy fiú : "Én most tanulám Az elsőt : pénzem elfogyott : Nem adtak : ugrom hát nagyot!" Egy tisztes agg, fehér szakállal, Lassan a hídra vánszorog : "Hordozta ez, míg birta vállal, A létet : még is nyomorog!" - Fogadd be, nyilt örvény-torok! Unalmas arc, félig kifestve - Egy úri nő lomhán kikel : "Ah, kínos élet : reggel, estve Öltözni és vetkezni kell!" Ezt is hullámok nyelik el. Nagy zajjal egy dult férfi váza Csörtet fel és vigyorgva mond : "Enyém a hadvezéri pálca, Mely megveré Napoleont!" A többi sugdos: "a bolond!..." Szurtos fiú ennek nyakába Hátul röhögve ott terem S ketten repűlnek a Dunába : "Lábszíjjra várt a mesterem: No, várjon, míg megkérlelem!" "Én dús vagyok" kiált egy másik "S élvezni többé nem tudom! -" "Én hű valék a kézfogásig S elvette Alfréd a hugom'!" Eltűnnek mind, a járt uton. "Párbajban ezt én így fogadtam : Menj hát elül, sötét golyó! -" "Én a szemérmet félrehagytam, És íme, az lőn bosszuló : Most vőlegényem a folyó. -" Igy, s már nem egyenkint, - seregben Czikázva, némán ugranak, Mint röpke hal a tengerekben ; Vagy mint csoportos madarak Föl-fölröppenve, szállanak. Órjás szemekben hull e zápor, Lenn táncol órjás buborék ; Félkörben az öngyilkos tábor Zúg fel s le, mint malomkerék ; A Duna győzi s adja még. Néz a fiú ... nem látja többé, Elméje bódult, szeme vak ; De, a mint sűrübbé, sűrübbé Nő a veszélyes forgatag : Megérzi sodrát, hogy ragad. S nincs ellenállás e viharnak, - Széttörni e varázsgyürüt Nincsen hatalma földi karnak. - Mire az óra egyet üt: Üres a híd, - csend mindenütt. Arany János Összes Költői Művei Franklin Társulat Budapest 1932 III. kötet 113-116. o.