# Benedek István: Völgy a világ végén. Lénárd Sándor bűbájos könyve ## in B.I.: Lélektől lélekig, Magvető, Budapest, 1970, (megjelent B.I.: Az író lelke c. tanulmánykötetben is, Magvető, Budapest, 1978) |
Híre járt nemrégiben, hogy egy bolondos magyar orvos latinra fordította a Micimackót, és a bolondos angolok ebből a könyvből tanítják növendékeiket a latin nyelvre. Miért ne lehetne igaz, ha másutt francia olvasókönyvnek a pajkos Sagan kisasszony csábító regényét használják, a Jó napot, búbánatot? Híre jött aztán, hogy ez se nem bolondság, se nem túlzás, egyszerűen igaz. És, hogy Lénárd Sándor, a Micimackó-fordító éppenséggel nem bolondos, a szónak sem kórtani, sem kolontos értelmében; ellenkezőleg, bölcs ember (amit már az is bizonyít, hogy Milne-Karinthy kitűnő könyvét választotta latin nyelvgyakorlatul). Alexander Lenard néven egyre nagyobb hírnévnek örvend a nyugati irodalomban. Budapesten született 1910-ben, Bécsben szerezte orvosi diplomáját, 1938 óta hányódik a világban. Hogy verte a sors épp a világ végére, Brazíliának egy istentől elfelejtett völgyébe, azt nem beszéli el, de hogy mit talált, és hogyan él ebben a csodálatos völgyben ő meg a szedett-vedett lakosság, arról egy hallatlanul szép és érdekes könyvben számol be. Címe: Völgy a világ végén. Eredetileg németül írta, de nagy sikerrel adták ki angolul is, nemrégiben pedig megjelent magyarul: nem fordítás, hanem olyan ízes-zamatos magyarsággal megírt könyv, hogy nyelvét-stílusát megirigyelheti bármelyik itthon élő magyar író. Nem érzik meg rajta, hogy írója három évtizede elszakadt hazulról. De az a legkülönösebb, hogy nem is szakadt el. A világ, amelyben él, merőben idegen a mi világunktól, idegenek az emberek és az események, szokatlanok a jellemek és a kalandok; mégis ahogy ott lubickol a világ vége völgyében, mintha köztünk lenne, mintha az itthoni kávéházban mesélné, ami tegnapelőtt óta véletlenül megesett. Idő és tér elmosódik, tegnapelőtté válik a harminc év előtti múlt (vagy jelen?), szomszédságunkba kerülnek a brazil falu furcsa lakosai. Nem véletlenül mondtam az imént szedett-vedett népségnek Lénárd doktor pacientúráját. Valamikor botokud indiánok lakták Brazíliának ezt a csücskét, japánokkal rokon mongol őslakók, kiket talán háromezer éve sodort a kalandos sors erre a helyszínre, ahogyan Lénárdot harminc éve; a kőkorszakot őrizték éppen Lénárd születésnapjáig, 1910 óta aztán a civilizáció rájuk tette kezét, és ma már csak kétszázan vannak életben, kihalásra ítélve. Furcsa bevándorlási sorozat indult meg akkoriban, német telepesek érkeztek Hamburg vidékéről, olaszok Torontóból, de vannak spanyolok, oroszok, sőt magyarok is; az ország nyelve portugál, ezt beszéli mindenki a maga módján, félig megőrizve régi anyanyelvét, félig megtanulva az újat. Mi minden zagyválódott itt össze! Klikkekre szakadozva élnek egymás mellett Jehova tanúi, Isten kiválasztott gyermekei, zsidók, lelkes hitleristák, németségüket szégyellő németek, portugálul nem tudó portugálok, nemesi előnevükkel kérkedő magyarok - van itt minden. És az idő megállt, a civilizáció csak a kőkorszaki őslakosság kiirtásáig jutott el, magát a kőkorszakot alig haladta túl: például az iskolában húsznál tovább a tanító se igen tud számolni, és a villanyt nem vezették be a világ végére. Orvosnak lenni itt, a világ végén, ahol az emberek a betegséget meg a halált természetes útitársként ismerik, az orvost ellenben nem akarják ismerni - nem könnyű mesterség. Nem könnyű, de milyen? Kacagtató és heroikus. Alexander Lenard úgy él a világ végén, mint egy Albert Schweitzer: kultúrával és humanizmussal telítve, szívét kitárva, magához ölelve ezt a kicsit nevetséges, kicsit szánalomra méltó bennszülött világot. Hogy teljesebb legyen a hasonlóság, naponta átsétál a templomba Bachot orgonálni, önmagának. Mikor egy szájtátó megkérdi tőle, honnan tud orgonálni, huncutul azt válaszolja: egyszerű dolog, a gyár az orgonával együtt megküldte a használati utasítást... Hja, könnyű annak, aki tud olvasni, bólogat elismerően a bennszülött. Csupa humor, csupa sziporkázó szellem, csupa megértő emberség. Mi a titka? Az, hogy mindent észrevesz, minden apróságot méltónak talál az észrevevésre, és úgy tudja elmondani, hogy az olvasó vele örül. Ki hinné, hogy ennyi minden történik a világ végén egy völgyben? Valószínűleg mindenütt ennyi minden történik, csak ember kell hozzá, aki észreveszi. És nemcsak észreveszi, hanem - persze - meg is tudja írni. Lénárd doktor ilyen. Bűbájos ember, a szó mindkét értelmében. Legmeghatóbb mondata pedig ez: "Távoli barátaimnak a mezei virágok magjaiért írtam, de hiába: ki vet már rezedát, szarkalábat? Pipacsmagot sehol se árulnak, nem tudják, hogy a gaz: gyógynövény a honvágy ellen." 1967

[Lénárd-index] [Lénárdról] [Lénárd-szeminárium]