Siklós Péter:

Budapesttől a világ végi völgyig
Lénárd Sándor regényes életútja

Ami a magyar "Völgyből" kimaradt... fordította: Siklós Péter "...ott, igen ott van a világ vége! Ott van Donna Irma. Hogyan vetődtem ide? Az első világháború előtt születtem. Hogy, igaz kissé megváltoztatva, egy franciát idézzek: "Azok, akik nem éltek a Nagy Forradalom előtt, nem ismerik az élet édességét" (Talleyrand). Még láttam azokat a jóllakott, fényes napokat, amikor mindenki jó hosszú időre előre tervezett. Bocsássanak meg nekem, ha a világtörténetet a sajátomként adom elő. Az 1914 júliusi napok óta a háborúk felmarkoltak, elhajítottak, megsebeztek és végül - egy pillanattal a második után és valamivel a harmadik előtt - annak a kultúrkörnek a legkülső peremére sodortak, amelyhez így, felmarkolva, elhajítva és megsebezve is tartozónak érzem magam. Ezt a nyomdafesték szent olajával felkentként büszkén vallhatom. Versesköteteket és tudományos munkákat adtam ki, az utóbbiak közül az egyik bekerült a napnyugati szellem Gothai Almanachjába, az Apostoli Szentszék könyvemet az Indexre tette. A háborúk határozták meg az életemet. Emlékszem arra a napra Budapesten, amikor az első kitört: zászlókat lengettek, mindenki ujjongott, az utcasarkon kerek torony magasodott a katonáknak szánt kenyerekből...azt hiszem, ez volt az emberiség utolsó, valóban boldog napja. Aztán felmarkolt bennünket a szörny. Talán azt gondoltuk, hogy ki tudunk térni a kegyetlensége elől, ha apám közelébe, Szerbiába és Déltirolba utazunk. A valóságban azonban (ezt ma már tudom) a háború volt az, amely ide-oda dobált bennünket. Apámat Törökországba vetette. Egy éjjel szakállasan, végtelen hosszú gyaloglás után tért haza, két régi ezüst tojástartót hozott magával. A háborúnak állítólag már vége volt, de az bennünket még Fiuméba, az Adriai tengerhez lökött. A várost szintén a háborúk forgatták fel: tartozott Ausztriához, Magyarországhoz, Horvátországhoz, volt Olaszország szabadkikötője, majd újra Jugoszlávia - amikor ott voltunk, a kikötő d'Annunzio magánkirálysága volt éppen, aki feketeingesekkel játszott, a saját arcképével bélyeget adott ki és beszédeket tartott. Onnan Bécsbe szóródtunk. Internátusba kerültem, amit kétszáz évvel annak előtte Mária Terézia királynő alapított. Volt ott sok patina, nemesi származású iskolatársak, egy kevés, feketére fagyott krumpli, nagyon híg tea és ragadós fekete kenyér. A szép Theresianum a költő birodalma, az álom, az éhezés és a hideg a két évvel azelőtt befejeződött háború valósága volt. Németül, azaz inkább osztrákul tanultam, mivel a magyar polgárok akkoriban ezt a nyelvet fontosnak tartották. Verseket azóta németül írok, de verset olvasni mind a mai napig csak magyarul tudok. Bécs mellett vettünk egy kis házat. Ott, Klosterneuburgban voltak dolgok, amiket a háború érintetlenül hagyott: a Duna és a part ezüstszürke fái. Volt egy ősrégi orgona is, barokk angyalokkal, ami olyan elevenen szólt, mint új korában. A háború utáni időt lassan a háború előtti követi úgy, mint az ebéd utáni jóllakottságot a vacsora előtti éhség. A kettő között van egy csendes óra a teázásra. Európának ez az 1928-1932-ig tartó időszak volt. Nekem, az első egyetemi éveim. Sokáig ingadoztam a filozófia, a filológia és a természettudományok között. A beiratkozás bonyolult adminisztrációs eljárás volt. Volt egy ismerősöm az orvosi kar dékáni hivatalában, aki az ilyesmit gyorsan el tudta intézni. Így választottam az orvostudományt azzal a szándékkal, hogy a többi tárgyat majd a könyvtárakban fogom tanulmányozni. Mint már mondtam, az ötórai tea idejét éltük, s az ember tervezhetett. Voltak elmeháborodottak is Európában s az ember hallott is felőlük: egy bizonyos Weissenberg úr Berlinből fehér sajttal (Weisskaese) gyógyított. Egy humortalan szobafestő Braunauból komikus Chaplin-bajusszal a szőkék világuralmát akarta megvalósítani. Egy asszony Konnersreuthból csak vizet vett magához és minden pénteken eljátszotta a passiót - de ez az egész nem volt túl fontos. Ami fontos volt, az a vasárnap délelőtt a Burg kápolnájában Haydn miséivel, utána a séta a Kunsthistorisches Museum-on keresztül egyszer a flamandok és a hollandok, máskor az olasz mesterek termein át. Fontos volt a rántott csirkés és sacher tortás ebéd. Fontos volt a vasárnap délutáni kétzongorás játék, Bach triószonátái, a Pisztrángötös. Fontos volt a Theater in der Josefstadt, a Figaro házassága és Mozart Petits riens (kis semmiségei) a schönbrunni kastélyszínházban. Fontosak a nyelvekbe és különböző országokba tett utazások voltak, Sacha Guitryn át Párizsba, vagy Aldous Huxley-n keresztül Londonba, Holberg segítségével Koppenhágába. El kellett jutni Isztambulba. Az Akropoliszon véletlenül egy, a boncteremből ismerős kollégával találkoztam. Prágában a sok idegen szón csodálkoztam. Ez volt a béke. Aztán a fentebb említett elmebetegek közül a második az asztalra csapott és kitört a második világháború. Ennek bekövetkeztét már egy pillanattal korábban észrevettem és ezzel valamennyi barátomnál a javíthatatlan pesszimista hírébe keveredtem "Egy háború Európa végét jelentené" "a modern háborúnak nincs győztese" "a mai feltételek között egy világháború három napig tart" - mondogatták a bölcs polgárok. Chamberlain miniszterelnök pedig az első bomba ledobása előtt még gyorsan kinyilatkoztatta: "Peace for our time." Láttam a háborút és elhajoltam: Rómába menekültem. Azaz csak azt gondoltam, hogy elmenekültem. A valóságban a háború taszított ki a világomból, ismerősök és pénz nélkül egy országba vetett, amelynek a nyelvét sem tudtam. Michelangelo és Pirandello mellett őexcellenciáját a nyomort is megismertem. Először találkoztam a Colosseummal és a kortársak gigantikus közömbösségével. Egyet azonban tudtam: a diktátorok áldozataikat papírláncon tartják. Semmilyen listára nem iratkoztam fel, semmilyen lakónyilvántartásba. Lejárt útlevelemmel nem mentem egy konzulátusra sem. Nagyon kevés kenyeret vettem, s azt sem kenyérjegyre. Hogy ne kelljen mindarról a szörnyűségről tudomást szereznem, amit egy kortársnak szükségszerűen meg kellett tapasztalnia, nem olvastam semmit, ami a Nagy Francia Forradalom után látott napvilágot. Így lettem orvostörténész, aki a könyvtárak falainak védelmében a renaissance-kori mellékvese-kutatásról és az antikvitás hormonkezelési módszereiről írtam. Az ideiglenesség életformámmá lett, az ínség megszokássá, a zenébe és a festészetbe való menekülés szükségszerűséggé. Sokáig egy műteremben éheztem. Egyszer német gránátok szakították le a szemközti templom szélkakasát. Amikor a passzív rezisztencia már nem volt elegendő, azoknak a sorába léptem, akik akkoriban olyan ritkán tűntek elő, de akiknek a száma a háború után meglepetésszerűen megszaporodott, egészen napjainkig (amikor a háborút követő időszak a 38-ból már idézett módon újra a háborút megelőzővé vált). Az európai ellenállási mozgalomhoz való tartozás mára megint csak a gonosz baloldali eszmék gyanúját ébreszti fel. A Gestapo slampos volt, a katonai rendőrség megbízhatatlan, így aztán nem akasztottak fel. Az amerikaiak óvatosan és lassan jöttek, de egy szép napon csak Rómába értek. Libasorban lépkedtek a naplementében. Abban a boldog tudatban éheztem tovább, hogy a Psychological Warfare röpcédula-részlegén dolgozhatom. Ezután az U.S. Claims Service orvosa voltam, olyan olaszokat kezeltem, akiket a megszálló hadsereg részeg sofőrei vagy egyéb gengszterei bántalmaztak. A hadsereg 1948-ban egy 1938-as táblázat szerint fizetett nekik kártérítést, ez volt a világon az egyedüli szervezet, amelyik a háborúról tudomást sem vett. 1948 után a temetői szolgálat főantropológusa lettem. Amerikai katonák csontjait mostam, méricskéltem és ragasztgattam össze. Ez a hadseregnek már olyan részlege volt, amelyik tudomást szerzett a háborúról. 1951-ben aztán a nápolyi kikötőben újra tankokat tettek partra. Az emberek elkezdték a "háborús bűnös" kifejezést ironikus idézőjellel ejteni. A német tábornokok visszakapták teljes nyugdíjukat. Úgy tűnt, újra eljött az ideje, hogy körülnézzek a világban. A magyarok egy orvostörténeti tanszéket kínáltak, de én attól féltem, hogy rossz kommunista válna belőlem. Az amerikaiak barátságosan Koreába invitáltak, de én már Firenze környékén (Machiavelli szőlőhegye és Amerigo Vespucci olajfaligete között) kielégítettem a csontszükségletemet. Hosszú ideig forgattam a földgömböt majd Brazíliát választottam, hogy a következő háborúban büntetlenül semleges maradhassak. Akkoriban még működött az International Refuge Organisation. Öreg szénszállító hajókat nyomorgó európaiakkal töltött meg és valahol partra tette őket. Engem Rio kikötőjében, az "Ilha das Flores"-en. Itt tíz napot üldögéltem és vártam a rendőrséget, amelynek az ujjlenyomatokat kellett levennie. A rendőrségnek nem volt ideje, éppen tartott a karnevál. Így aztán szomjasan, éhesen, koszosan és türelmesen utána gondolhattam és rájöttem, hogy nem tudtam elkerülni a harmadik világháborút. Engem egyszerűen Brazíliába vetett. A szigetről, mint "enfermeiro" egy ólombányába kerültem, Paranába. Az ólombányában elhunyt munkások sírfeliratai illusztrálhatnák önéletrajzom eme fejezetét, már ha e sírokon lett volna egyáltalán felirat. Egy évvel később Sao Pauloba mentem. Egy jólelkű kolléga asszisztensének fogadott. Visszereket gyógyítottam és kongresszusokon tolmácsoltam. A városban megkeresett pénzemen Donna Irma völgyében egy kicsiny gyógyszertárat vásároltam. Erősen hiszem, hogy ebben a völgyben az örök béke növekszik és virágzik.