A fák H a lecsapom az újságot, és könyörtelenül lecsapom, ha a jelen háború kétségbeesése üvölt rám, ha a készülő háború veti árnyékát egy szenvtelen cikkre - úgy érzem magam, mint az, aki templomból vagy moziból az utcára lép. A valóságok közt szörnyű űrök tátonganak. Hérakleitosz tévedett, amikor azt mondta, hogy az álmodóknak külön világaik vannak, de az ébrenlevők világa közös. Nem közös - vagy talán nincsenek ébrenlevők. A mozit néző izgul, remeg valamin, ami az utca valóságából nézve fények és árnyak tánca egy darab vásznon. A templom kövén térdeplőnek a valósága a síron túli paradicsom, a síron inneni megpróbáltatás, az ember csak statiszta az angyalok és ördögök csatájában. Az utcán már nem érvényesek az örök törvények, ott nem Ádám unokája jár, hanem a Pithecanthropusé. A városi újságolvasó azt hiszi, a valóságban él, a valóságról olvas. Annak, aki növények társaságában él, a félretett újság csak annyi, mint üres mozivászon, melyen az imént a jók felkoncolták a rosszakat. A jóságos rendőr és az előzékeny ellenőr egy nem egészen igazi színjátéknak alakjai. Törvényük? Igazságuk? Törvény az, hogy a magból növény lesz, a növény virágot hajt, a virág maggá hervad. Hogy a fiatal embert egy nap eléri a szerelem, és minden megváltozik körülötte; hogy minden öreg azt véli, lesz még egy kerek esztendeje. Igazság? Igazság nincs, mert a Véletlen lánccal és börtönkulccsal is csak úgy játszik, mint szél a lekaszált száraz páfránycsomókkal: gurítja őket árkon-bokron át. A valóság a száz zöld színben játszó takaróé, amely végig beborítja az országot. Az ember műve ebben legfeljebb sebhelyeket hagy. Helyenként kiszakad a takaró, és szörnyű kőhalmaz izzik a napban. A felszálló forró lég még a felhőket is elhajtja. Valóság a kék felület, melyhez képest a szigetek és földrészek igen szegényesek. Vagy minden csak álom és játék, ami nem hidrogén és hélium? A többi elem olyan ritka, hogy nincs isten, aki figyelne rájuk... A világ hidrogénnek született, lassanként hamuvá válik, az epizódok álomszerűek... A világosság mulandó. A sötétség az egyedüli valóság... De igaz és való, hogy nem jó a falak közt ülni, és értelmetlen körforgásokon gondolkozni, amíg minden gondolat újra végigszaladja lábnyomainak körét. Fel kell mennem a Serra alá, az erdőmbe! Ha "erdőmet" mondtam, az én saját valóságomról szóltam... arról, amelyben a jövőt a jelenbe vetítem. Aki más órával méri, más szemmel nézi a dolgokat, esetleg azt mondaná: a facsemetékhez. Megyek, sietek, mert látni akarom, mennyit nőttek a fáim, mert mindennap oda akarom képzelni a még hajlékony törzsekre a terebélyes koronákat. A képzelet erősebb az időmérő eszközöknél: néha egy arcot kell húsz évvel visszavetíteni, hogy sugározzon, néha egy fát tíz évre előre, hogy árnyékában már ne teremjen fű. Apicius ősrégi bort (falernói vöröset) kevert friss mézzel. Fiatal arcokat képzelek a vénnek képzelt fák alá. Mérhetetlenül büszke vagyok az erdőmre. Csak félezer fa? De ki kérdi a mesebeli királyt, hány mérföld az országa. Van egy régi mondás: mindenki hagyjon hátra egy fiút, egy könyvet, egy fát. Rossz tanács: szörnyű szerencsétlenség volna, ha bolygónk minden polgára könyvet írna, ha hárommilliárd kötetben kellene kutatnunk, melyikben van gondolat, melyikben betű... elég baj, hogy az emberiség már úgy szaporodik, hogy az emberpatakok a szigetekről a tengerbe folynak, az elevenek már olyan szorosan alusznak egymás mellett, mint a holtak a temetőben. És egy fa, az túl kevés. A fák már nem szaporodnak maguktól, a kemencék és papírgyárak irtják őket, az ember elfelejtette, hogy ősei a fákon éltek, és pusztítja az ősök hajlékát. Fák uralták a világot, az ember hadat üzent nekik, azon van, hogy ő uralja. De nem érdemes élni egy fák nélküli világban! Az ember nem élhet csak emberek között. Szüksége van a fák társadalmára. Földet, áldott termőföldet csak a fák gyártanak neki. Nap ellen, eső ellen csak a lombok védik. Leghívebb barátunk a fa: jól teszi, aki fából farag magának védőszentet, s imádkozik hozzá. Ki nem érzi az erdőben, hogy ott él igazán? Hogy emberi társadalmon túl ott van az élőlények közössége, s hogy ehhez minden fa is hozzá tartozik? Mi, elevenek, oly kevesen vagyunk az űrben, hogy a matematikának nincs elég kicsi száma, a fizikának elég finom mérlege, hogy megmérje. Össze kell fognunk! Fákat kell ültetnünk! Délután van, a délután a távol levő dolgok ideje. Van, hogy a gondolat irányt téveszt, a múltba száll...Nem. Ahhoz a nemzedékhez tartozom, amelynek nem szabad emlékeznie. Akkor élt, amikor az ember lemondott, "sapiensi" címéről. A mi gondolataink csak a jövőbe növő fákat kísérhetik az ég irányába. Tűlevelű fákat ültettem, chilei, római, észak-amerikai píniákat; nem egyenruhás erdőre gondoltam, hanem sok árnyalatúra, olyanra, amelyben a fák mindig susognak, mert van cserélni való gondolatuk; olyanra, amelyben az erdő szellemei, a driádok megértenek, mert egyszerre ismerték meg a száműzetés keserveit és a gyökéreresztés örömét. Sorstársaimnak érzem a fákat, ami több, mintha fiaim volnának. (Fiainknak saját sorsuk van. És van a nemzedékek közt egy félvezető anyag, amely az egyik irányba csak a jó, a másikba csak a rossz érzelmeket engedi át.) Egy veszélyt rejt az erdő - az erdőm: ha ott leheveredtem - vagy ha nekidűlök egy fának, büszkén, hogy már bírja súlyomat, elfog egy máskor idegen halálfélelem: csak akkor akarok meghalni, ha a fák koronái már érintik egymást, ha alattuk délben is hűvös a levegő, nedves a föld. És még egyet: semmi kedvem visszamenni a házba, írni vagy dolgozni. Egyszerre megértem az indiót: az erdő nem tűri a munkát! Az ember rájön: amit tehet, nem fontos... Fontos, hogy a fák nőjenek! Akkor elhervad a páfrány, anélkül hogy gyomlálnák, a kismadarak elvetik a málnát, az Amerikából jött fák alatt terjed a gomba, minden magától történik, az ember csak nézi, hogy fonják a láthatatlan kezek a látható indafonalakat, hogy szövik a lombtetőt, hogy indulnak az orchideák, broméliák a színek világa felé, figyeli, mikor húzódik be az édes illat a fák alatti bozótba, mikor reked kint az a világ, amelyről az újságok még tudnak egyet-mást. Most még fel lehet nézni a fák közt; még csak úgy emelgetik ágaikat, mint a repülni vágyó madárfiókák szárnyukat a fészekben. Még látni, hogy keringenek odafenn a dögkeselyűk... feketék, mint ahogy a gyászmadarakhoz illik, közelről már a fiatalok is vének, keserűek, undorítóak (a római Erkölcsvédő Liga elnöke gubbasztott ilyen arckifejezéssel a folyóiratok felett, ha feljelentenivalót keresett) - levegőben gyönyörűek. Külön világok vannak: a hattyúból szárazon liba lesz, a dögkeselyűből a felhők közt fekete albatrosz. Ő is széttárt szárnyakkal alszik a levegőben. Sohasem csap le, mint a vadászok, a ragadozók... a tetemek várnak. Ha leszáll, a szelek lejtőjén siklik. Ritkán száll le. Ha alva repül, repül étlen-szomjan is, mint a felhők. A külön világok néha összefolynak. Volt egyszer úgy, hogy a keselyűkről az újságban is szó esett! Évekkel ezelőtt a tábornokok rájöttek, hogy az országnak nincs lökhajtásos vadászgépe! Megrémültek. Mi lesz, ha az ellenség bombázói megjelennek a főváros felett? (Mint a bősz varázsló képe Don Quijote fejében, úgy kísért az "ellenség" a tábornokok portássapkája alatt.) Az állampénztárban nem volt pénz. (Ezt egy más varázslócsoport teszi láthatatlanná, amint befolyik.) Így az ország egy teljes évi gyapottermését becserélték hetven darab, máshol épp kiselejtezett vadászgépre. Ilyesmit szívesen adnak el, még azt a tábornokot is készpénzben fizetik, aki megveszi. Az első három gépet kipakolták, az idegen instruktorok felszálltak, végigvillantak a fővároson... és egyenesen nekiszaladtak a dögkeselyűk rajának. Úgy-ahogy még leszálltak sérült gépeikkel. Utánuk a bennszülött pilóták is kipakoltak három gépet. Most már ők!... Felröppentek. Csak percekig maradtak fenn. Aztán a halálra sebzett dögkeselyűket megelőzve, zuhantak a városra. A többi gépet már ki sem csomagolták. Minek is? Ha az ellenség bombavetői a főváros fölé merészkednek, ott várja őket az ország bús hada, az alva is, éhesen is őrködő keselyűsereg! Nehezen válok meg az erdőtől. Minden ága fogva tart. Egyszer még egy lépéssel hátrább vonulok, az erdőben fogom felépíteni a kisebb kunyhót. Az öregember látóköre szűkül, kisebb élettérrel is beéri, összehúzza maga körül a kerítést, mint hűvös időben a kabátot. Megvárom, hogy a fák nőjenek egy kicsit, hogy zsugorodjam még egy kicsit... aztán csak nőjön be a rengeteg!

[Lénárd-index]