Kosztolányi Dezső: Ének Virág Benedekről Jaj, hogy szerettem volna élni régen, vén századok bús mélyein, korábban, mikor a lélek nyílt, a jóság s nem ma a buta 'modern tehnika' korában. Otthontalan bolyongok, hazavágyván és sírva vágyom vissza, ami volt már, akkor a szemek föl az égre néztek s úgy állt a szív, mint liliomos oltár. Az emberek akkor meghaltak őszen, mosolyogván az asszú, édes őszben szívükbe hordták az örök szerelmet s mindég holdfényben mondták, hogy: szeretlek. Jó emberek között folyt volna éltem, tán itt, ahol most élek észrevétlen, köröttem - essős vízfestmény - Tabán, nyugodt lennék, vagy boldog is talán. Ülnék otthon az ablakmélyedésben, sétálnék egy-egy régimódi, halvány leánnyal a haldokló némaságban, vagy bogarásznék a Gellérthegy alján és új boron, mikor habos a rámpás - kapukulcs a kezemben, kézilámpás - korhely árnyékomat nyomomba húzván mennék haza a kormos, süket utcán. Aztán csak várni - az élet elröppen - Horatius-t olvasni, esti ködben, álmodni mélyen és álmodni resten s télen táncolni, túl, a kicsi Pesten. Ma hogy a föld vérünk, könnyünket issza szeretnék futni: vissza, vissza, vissza. Itt szomszédomban, az ordas hegyek közt a "szent öreg" élt, Virág Benedek. Kovakővel gyújtotta meg a gyertyát s lúdtollal körmölt magyar éneket. Akkor sem ismerték nálunk a költőt, futó, szegény vad, elbújt reszketeg, görcsös szókat gyalulva gyúlt szemekkel, tág pupillával nézte az eget. Sokszor megállok most, hol ő lakott rég s alázatosan és magamba szálló lélekkel kérdem, mi maradt belőle? Egy kis küszöb s egy villamos-megálló. De én gyakran elmentem volna hozzá, hogy lelkemet szava beharmatozná, piruló arccal néztem volna rája, hogy mit mond papos és szigorú szája, lobogó nyakkendővel és kalandos fürtökkel, én, az ifjú-ósdi lantos olvastam volna néki órahosszat, versekbe szedve A' hazát, az Aether-t és írtam volna Daphnis-ról, Chloé-ról s "Magyar Jövő"nk-ről vagy száz hexametert. Ő meg bólintott volna a homályon s én lehajoltam volna, hogy megáldjon. Zsinóros, régi attilát viselt még ráncos kezű és prédikáló bölcs volt szobája, mint agg papok szobája, a szekrényében égettbor s gyümölcs volt: és dicsérvén a Poézis hatalmát átnyujtott volna versemért egy almát. Kosztolányi Dezső Összegyűjtött Versei Révai Budapest 1940 157-159.o.