# Kardos G. György: Ember a világ végén. Lénárd Sándor halálára ## Élet és Irodalom 1972. május 6. 6. old. |
Magánlevélből tudtuk meg, - csaknem kéthetes késéssel -, hogy Lénárd Sándor halott, s hogy már el is temették a kertjében, egyetlen európai fenyőfája alatt brazil parasztok állták körül a sírt. A világsajtót valószínűleg előbb járta be a hír, gondolom, nem figyeltünk eléggé, miért is tettük volna, addig sem figyeltünk rá eléggé, amíg élt. Nemsokára a világsajtóból értesülünk majd arról is, hogy egy rendkívüli egyéniséggel lett szegényebb a Föld, egy nagy emberrel és nagy íróval, és akkor - három magyarul írt remekmívű könyve kevés volt hozzá - mi is felkapjuk a fejünket, aztán panaszkodni fogunk a veszteség miatt. Azután vállalkozó kedvű küldöttség indul talán a paphlagóniai őserdőbe, az írószövetség, PEN Club és a Magyarok Világszövetsége képviseletében lerakják az európai fenyőfa alá a nemzetiszínű szalagokkal díszített koszorút: "Szeretett honfitársunknak!" - Mivelhogy ez a megszólítás illeti határainkon túlra szakadt véreinket. Határainkon túl honfitársak vagyunk. Most még csak a Donna Irma völgyének parasztjai s a szomszéd rezervátum botokud indiói gyászolnak a sírnál, ők azonban őszintén, az ő veszteségük gyakorlati és kézzel fogható: a völgy orvasát vesztették el, akit egyetlen conto nélkül is felkereshettek, ha a ráolvasás, óriáskígyóolaj, ecetben áztatott puskapor és a forrásról egy szűzlány által éjfélkor hozott víz nem használt a tüdőgyulladás, ekcéma vagy a májbetegség ellen. Gondolom, aligha tulajdonítottak különösebb jelentőséget a paphlagóniai parasztok annak, hogy egy nagy humanista író húzta ki a páfrányszilánkot talpuk bőre alól, s lohasztotta le a fájdalmas pókcsípéseket. De annak igazán örültek, hogy amikor végzett már a rendeléssel - kipiszkálta a gyermekek füléből a beszorult babszemeket -, a Donna Irma völgye templomának orgonáján Bach fúgákat játszott. Ez szebb muzsika volt, mint ami a rádióból jött. Este azután egyedül "a láthatatlan házban'', gyertyafénynél, tűnődő leveleket írt távoli világokba: vajon az új-latin verseket hexameterben, rímekkel vagy kötetlenül ajánlatos-e költeni . . . Olykor portugálul íródtak ezek a levelek, gyakrabban németül, franciául vagy magyarul, néha norvégül és nem ritkán latinul zengett a megszólítás: Humilis eremita celeberrimo poetae S. P. D. "Az alázatos remete melegen üdvözli a világhírű költőt . . . " Különös emberek válaszoltak a levelekre: új-latin költők, szivargyűjtők, matrózok, irodalmárok, akik azt a célt tűzték maguk elé, hogy az Alice Csodaországban-t visszafordítják anyanyelvükről angolra, vagy lefordítják Shakespearet a ma beszélt angol nyelvre. Csodálatraméltóan haszontalan dolgokra vállalkoztak ezek a különc lelkek, akik a vágyaikban élő humanista világ apró kellékeibe kapaszkodva próbálták szilárdan tartani magukat rezervátumaikban. Szaporodtak a levelek, mert a magány rezervátumai is szaporodtak a nagyvárosok rengetegeiben. Lénárd még jókor az őserdőbe bújtatta a maga rezervátumát, itt nem tartották fogva a hivatalok papírláncai, a világot pedig úgyis elérte a levelek segítségével. S ha messziről is, ha késve is, de mégis csak megérkezett a Hermann und Dorothea latin nyelvű kiadása, megérkeztek a Schubert-kották, és azután egyszer tízezer kilométer távolságból két maroknyi vetőborsó. A paphlagóniai parasztok, akik lassan megszokták már a láthatatlan ház nem mindennapi életét, azon mégiscsak elcsodálkoztak, miért kell idegen növények meghonosításával fáradozni közel az Egyenlítőhöz, ahol amúgy is túlzott a vegetáció, s ha az ember valahol kiköp egy magot, ott már narancsfa nő. Még a botokudok kuruzslói sem gondolták volna, hogy a néhány szem sárgászöld golyócska - mint a pálinkás rongy a fekélyekre - varázsszer a honvágy ellen. A varázsló "elülteti . . ; aztán egy szép nap - egy nagyon szép nap - van két maroknyi zöldborsója! Ezekből nemcsak leves lesz: gőzükből felszáll egy elveszett világ, az első s az utolsó kanál között enged a honvágy, feloldódik a vándor szorongása, aki még álmában is tudja, hogy akármilyen irányba halad, haza sohasem jut. Csak a borsólevesben, csak egy Schubert quintettben van mindig otthon." Antik módon gyógyította a honvágyát is, mint a rómaiak a betegségeket. Herbis, non verbis. Növényekkel, nem szavakkal. "Olyan fákat szeretnék, melyek a rövid telet képviselő júliust kihasználva elvesztik lombjukat, és meztelen ágakkal merednek a felhőkbe. Egy kis reggeli köd csupasz ágakon, egy alkonyat merev, fekete karok mögött, csillapítaná a honvágyat." Nem kellett hozzá nagy idő, hogy a paphlagóniai parasztok észrevegyék: ezt a fura, szakállas doktort nem a meggazdagodás reménye vezette a Donna Irma völgyébe, csakhamar leszoktak a fizetésről is, jó esetben egy-egy történetet meséltek cserében a kezelésért, s nem is sejtették, milyen fejedelmien fizettek. Lénárd ezekből a történetekből remekműveket írt, higgadt, áttetsző mondatokkal, mint az antik szerzők. "Volt egyszer egy asszony Ephezusban" - kezdi a mesét Petronius. "Élt egyszer Timbo és Mirador közt egy öregasszony" - kezdi a mesét Lénárd. Könyveit bárhol ütjük fel, minden mondata - szerkezete és lejtése szerint - szállóige lehetne, akárcsak a latin autoroké. "Az emberi viszonylatokban minden adagolás kérdése. Kevés szó ébreszt és izgat. A sok bénít és altat. A szótlanság ritka betegség, a bőbeszédűség mindennapi kór. A kis nyelvek eltűnnek, de a nagyok nőnek. A szavak tömegében a gondolat nem jut szóhoz." Mintha egy latin szólás-mondás-tár lapjait forgatnánk. Ma még nem ízleljük eléggé ezt a késői klasszikát, szemünk elszokott az egyszerűség fényétől, de - azt hiszem nincs messze az idő, amikor megcsömörlünk az új szecesszió burjánzásától, amikor nem fogadjuk el többé korszerűnek a kiagyalt és intellektuálisnak a felduzzasztott élményszegénységet. Akkor majd rákapunk ismét a tiszta történet, világos gondolat, belátható logika forrás-ízére. Akkor majd közelebb kerülünk a "Lénárd-rejtélyhez" is. Az őserdőbe menekülő városi ember rejtélyéhez. Egyelőre a legnagyobb rejtély számomra - izgalmas és megfejthetetlen rejtély -, mi éltette az emberfeletti küzdelmet, hogy megtartsa eredeti anyanyelvét, megőrizze a szülőföld képét, amikor az már csak az emlékezet peremén létezhetett benne. Gondoljuk el, hogy életének csupán egynyolcadát töltötte Magyarországon, mindössze nyolc évet. A magyaron kívül tizenkét nyelvet beszélt még, néhányat anyanyelvi fokon. Hét kötet verset írt németül, két orvosi szakkönyvet olaszul, könyveit maga fordította angolra. Hát még a latin könyvek! Tizenhárom nyelv irodalmát követhette eredetiben, ám amikor a betegségtől már alig tudott olvasni, akkor sem múlott el egyetlen nap, hogy magyar könyvet ne vett volna a kezébe. "Mégis olvasnom kell, legalábbis magyarul . . . A mi mindennapi magyar szavunkra szükség van. A távol élő "kísérője és kísértője" nélkül elveszett. A magyar nyelv olyan, mint egy hangszer: aki játszani akar rajta, annak minden áldott nap gyakorolnia kell! Lehetetlen indogermán módon gondolkodni és magyarul beszélni. A magyar nyelv mértana úgy üt el a többi nyelvétől, mint Bolyaié Euklidésztől. Magyarra mindent le lehet fordítani, magyarról úgyszólván semmit. A magyart - ez félelmetes - el is lehet felejteni!" Halála napján írt levelét olvasom. Már tudta, hogy: una ex illis ultima. Az egyik homokszem, amely lepereg, az utolsó lesz, aznap beszélte meg a körülményes hivatalokkal, hogy a kertjében temethessék el. Az aláírás fölött már múltidőben szólt magáról: "Aki míg volt . . ." De a rövidke levélben nehézkes, szaggatott írással még fontosnak tartotta elmondani, hogy kapott hazulról két folyóiratot, az egyikben Bachról szóló cikket talált . . . Antik, humanista örökség volt ez is, ez a józan felkészülés a halálra. Disce mori - idézte gyakran valamelyik De arte moriendi traktátust. "Aki békét kötött a halállal, már jobban él, már nem szorul a képzelet vigaszára! Miként a hal elfogadja az Óceánt, fogadd el te is: a Múlandóságban élünk, nemcsak az utolsó percünk a halálé, minden percünk egy homokszeme, minden fényes percünk kaszájának egy-egy villanása." Disce mori. Tanulj meghalni. Ez ugyanazt jelentette mindig: disce vivere. Tanulj meg élni. "Mert nincs különbség az ars moriendi és az ars vivendi között."

[Lénárd-index] [Lénárdról] [Lénárd-szeminárium]