Charlestonban

Egyszer személyesen is összehozott még bennünket a sors, kerek húsz esztendővel Róma után, 68 végén. Ő az Egyesült Államokban, a dél-karolinai Charlestonban vendégprofesszor, latin és ógörög szakon, én New Yorkban strabancoltam, múlattam időmet, frissen kapott Ford-ösztöndíjam jóvoltából. Odalenti közös barátainktól, Heltaiéktól megtudta a címem, s tüstént meghívott, töltsek velük néhány napot, hetet vagy ameddig tetszik és ráérek. Leveléhez Heltainé Lányi Ágnes, gyerekkori pajtásom is fűzött ínycsiklandóan csábító utóiratot; ismerve ronda falánkságom, hazai ízekkel, bácskai specialitásokkal kecsegtetve: ilyen megvesztegető ajánlatnak, kedves társaságnak nehéz ellenállni. [...] S. (Sándor) meséli: lakik a közelben egy dúsgazdag, régi családból származó öregúr, még sose látták kilépni az utcára, ez hárfákat gyűjt, van neki talán több tucat is. Nem Walesben, Provence-ban, Szicíliában vagy akár Erdélyben: Amerikában, ahol a legkeresettebb műtárgy a dollár. Egyébként Sándor félelmesen emlékeztet Jóskára, párizsi bácsikámra [Uncle Joe], külsőben, mozgásban, hanghordozásban, gesztusokban, mindenben, még a kézírása is, és hogy örökösen ajándékozni akar nekem ezt-azt, bármit. Olykor már-már összetéveszteném vele, mintha a Quartier Latinben kószálnánk. Vagy csak az én képzeletem kapcsolja egybe kettejüket? November 23: A kollégiumban, persze ez is a földrész legrégibb városi kollégiuma. Fiúk, lányok, meghitt légkör a campuson. Sándort köszöntgetik, le-leszólítják, némelyek latinul. Hát igen, ha emitt élnék, magam is szívesen elvállalnék egy katedrát... S. ezalatt a helyi kasztrendszert szidja. Őt még beveszi a "társaság", mert külföldi, vendégprofesszor, de amennyiben maradna, átköltözne - esze ágában sincs -, rögvest kiutálnák mint jöttment idegent, a feleségét, fiát, még az unokáját is. [...] Miközben Lénárd Charlestonban időzött és oktatta az ókori nyelveket, lenn Brazíliában különös, botrányos história támadt körülötte. Egy obskúrus vidéki lapocskában "szenzációs" riport jelent meg, hogy a Blumenau feletti őserdőben rejtélyes alak bujkál, föltehetően Bormann, Hitler nyomtalanul eltűnt benső bizalmasa, jobbkeze, avagy, mivel az illető orvos, maga az auschwitzi tömeggyilkos, Mengele. A cikket más újságok is átvették, fölkapták, dagadt és dagadt. A rendőrség, katonaság nagy erőkkel kivonult Donna Emmába, Sándor épp lakatlan tanyáján házkutatást tartottak, és állítólag meg is találták a Führer saját kezűleg dedikált fényképét, s Göringét, Göbbelsét stb. A "Lénárd álnéven", hamis papírokkal élő keresett főnáci azonban, így a mendemondák, "az utolsó pillanatban megszökött a sziklába vájt, titkos lépcsőn". Az ügy még tovább gyűrűzött, a fölfedező riporter a fentiekkel szemben avval hivalkodott, azért nem akadtak rá, mert heves tűzpárbajban ő lőtte agyon a veszedelmes fasisztát, a folyóba dobta, a kajmánok szőröstül-bőröstül felfalták... Sándor ügyvédje útján rágalmazás, hitelrontás címén pört indított e hírlapi kacsák kiagyalói és terjesztői ellen, emlékezetem szerint úgy ötezer dollárnyi kártérítést nyert. Kívülem még valakivel tartott Magyarországon kapcsolatot, Szerb Antal özvegyével, a mindentudó Klárival, mégpedig sokkal szorosabban, heti három-négy levelük keresztezte egymást az óceán fölött. Noha személyesen sose találkoztak, ez eszes, művelt és agilis asszony ügybuzgalmának köszönhető, hogy Lénárd könyveit annyi külföldi kiadás után nálunk is megjelentették. Klári elképzelése az volt, arra igyekezett rávenni világcsavargó barátunkat: mit teng-leng örökké idegenben, telepedjen haza, maradjon itt. A súlyos budapesti lakáshelyzet miatt, úgy vélte, legcélszerűbb, ha először őhozzá, a Batthyány utcába költözne, hely jut nála bőven, aztán majd meglátják, hogy s mint. Sándor nem utasította el a szíves ajánlatot, eljátszott a gondolattal, ám addig is szerette volna közelebbről megismerni lelkes és odaadó hívét, repülőjegyet küldött neki. A kinti fejleményekről magától a meglepő gyorsan visszatért Szerb Kláritól hallottam. Amint kiszállt Charlestonban, s meghívója rátekintett, "feltűnően elhidegült, három hétig jóformán szót se váltottunk, hűvösen, kimérten, ne kerülgessük, udvariatlanul viselkedett, ő, aki annyi szépet írt leveleiben, kiszámíthatatlan, bolond ember, nem értem". Még utolsó találkozásunk során mesélt nekem Sándor újabb tervéről: lefordítaná a Micimackót ógörögre. Ám erre már, sajna, nem futotta idejéből. "Charlestont kissé búsan hagytam el - írta ismét Brazíliából. - Szörnyű fáradt voltam, s a tudós doktorok megállapították, az oka súlyos diabetes, cukorbaj. Hozzá két régebbi infarctus, vesekövek, amolyan lethális apróságok, facilis descensus Averni. Úgy látszik, lassan lejár a masina..." 72-ben halt meg, végakarata, hogy ott temessék el, saját kertjében, kedvenc kajszibarackfája alatt, mely a hazai magból sarjadt és nőtt lombossá, termette első szem gyümölcseit Latin-Amerikában.

[Lénárd-index] [Lénárd-szeminárium] [előző részlet]