SAO PAULÓBAN
2000. március 24.
Guarulhos repülőterén meleg van. Másfél órát állunk sorba az útlevélvizsgálatnál. Mint minden határátkeléskor, most is elfog az egyenruha-frász, ez már kitörölhetetlenül része az utazásaimnak. Giovanni Sebastiano vár, autón megyünk be a városba. Modern, háromsávos autópálya, ismert kocsimárkák, sokemeletes épületek - minél közelebb érünk a központhoz, annál magasabbak. Az utat reklámtáblák szegélyezik, sokszor látott termékeket hirdetnek. Ha nem lennének az út szélén virágzó, az ágaikból gyökeret eresztő egzotikus fák, nem érezném, hogy az Újvilágban vagyok.
Andrietta őszinte örömmel, régen várt vendégként fogad - éppen olyan, mint amilyennek hosszú telefonbeszélgetéseink során elképzeltem. Régi ismerősként beszélgetünk. Körbevezet a lakásban: mindenhol Lénárd rajzai, festményei, fényképei, könyvei. Ma még nem dolgozunk, Andrietta fényképeket mutat - minden képnek külön története van, mely újabb emlékeket ébreszt. Gyorsan este lesz. Kiülök az ablakba: a város csodás naplementével kíván szép álmokat.

2000. március 25-től április 7-ig és április 10-től 12-ig
Megkezdődik a munka - ettől kezdve sok napon át, klauzúrabeli szerzetesekként csak a hagyatékkal foglalkozunk. A tennivaló rengeteg: Lénárd hányattatott élete során nem veszett el minden, még az ausztriai időkből is gondosan megőrzött leveleket, kéziratokat, jegyzetfüzeteket. Halála után az íróasztalfiókok, polcok, szekrények rendezetlen tartalmát dobozokban a blumenau-i házba szállították. Az iratok, könyvek egy - szerencsére nem jelentős mennyiségű - része elveszett, megrongálódott a nagy '83-as árvíz során. Amikor az özvegy véglegesen Sao Paulóba költözött, a hagyatékot is magával hozta, de rendezésére ekkor sem került sor.
A könyvtár
Először a könyvespolccal kezdjük: Lénárd összes kiadott műve több példányban szerepel. Megvan az avignoni kiadású Vita Latina, benne a latin Max und Moritz, a gyönyörű Orgelbüchlein Amerigo Tot illusztrációival, különösen értékesek a Winnie-Ille-Pu első kiadásából származó példányok, melyben hemzsegnek Lénárd sajátkezű javításai! Minden kötetből félreteszünk egy példányt a múzeum számára.
Kéziratok
Most látom igazán, mit is értett azon Lénárd, amikor leveleiben a medvéről lehúzott hét bőrt emlegette: szinte minden prózai írását több nyelven is elkészítette és kiadatta. Természetesen sok kiadatlan kézirat is van a hagyatékban. Az egyik legfontosabb a Költői fejlődésem című, minden egyéb írásánál őszintébben, hűségesebben önéletrajzi esszéje - a német költő magyarul nyílik meg és váratlanul mesélni kezd magáról. Meglepetten bukkanok rá egy történelmi színműre Julianus barátról, címe Szegény Julián.
A levelezés
A hagyatéknak ezt a részét csak részben sikerült feldolgoznom. Rengeteg a levél, főleg németül, angolul, magyarul, latinul, olaszul, és portugálul. Lénárd minden nap legalább 4-5 levelet írt és kapott, a sok év termését gondosan megőrizte. Listát készítettem levelezőpartnereiről, érdemes lenne utánajárni, megvannak-e valahol az ő levelei.
Újságkivágások
A hagyatékban nagy mennyiségű újságkivágást találtam: Lénárd cikkei, recenziók írásairól illetve megőrzésre érdemesnek tartott cikkek. Hatalmas értékű, óriási anyag, aminek mai összegyűjtése szinte lehetetlen vállalkozás lenne. Lénárd mindig odafigyelt a sajtó véleményére, érzékenyen reagált a kritikára.
A fekete könyvecskék
Lénárd mindig tartott magánál egy kisméretű, általában fekete jegyzetfüzetet, ezekbe írta verseit, rajzolta vázlatait, gyakran vicces rajzait, karikatúráit, ide jegyezte fel, kinek írt aznap levelet és kit vizsgált meg, ide másolta ki a szótárból a megtanulandó latin, spanyol, vagy éppenséggel orosz vagy japán szavakat. Új fejezet a Lénárd-kutatásban: a fekete könyvecskék bécsi orvoshallgató korától Rómán és Sao Paulón át Dona Emmáig kísérik végig életét.
Magyarul írott verseket is találtam bennük!
A kazetta
Lénárd egy német nyelvű előadásáról kb. negyedórás hangfelvétel készült - eddig ez az egyetlen ilyen dokumentum, nagy örömet okozott váratlan előbukkanása.

Andrietta lakásában két szobacica is él, igen furcsa természetűek, nem nyávognak, nem dorombolnak. Katu, a hím különösen agresszív, fúj, karmol, nem tűri a betolakodót, alattomosan megközelít és a legváratlanabb pillanatokban kap a kezemhez. Talán Cerberusként a hagyatékot őrzi?

BLUMENAU ÉS DONA EMMA
április 8-tól 10-ig
Szombat
A munka megérdemelt jutalma végre elérkezett! Indulunk Dona Emmába. Az égen felhőnek nyoma sincs, a gép alacsonyan repül, Sao Paulo felhőkarcolói sokkal szebbek a magasból. Nemsokára a tengerpart mentén repülünk dél felé, az út nagyon rövid, de gyönyörű. Marina és Beatriz várnak ránk, először a tengerparti üdülőhelyre, Camboriùba visznek minket. Andrietta egy kedves barátnőjét látogatja itt meg, mi pedig megnézzük a város turista-látványosságát: a libegőt és a parkot, no meg a tengert.
Este indulunk Blumenauba, Marinánál szállunk meg. A táj, a fák ismerősek, a dombok hajlatát, a völgyeket Lénárd rajzain már láttam.
Vasárnap
Másnap reggel autóval indulunk a kb. 120 km-re levő Dona Emmába. Letérünk a forgalmas főútról, a települések neve már nem hangzik idegenül: Ibirama, Presidente Getùlio, Dona Emma. Áthajtunk a falun, az aszfalt elmarad, lassítunk a földúton, a házak egyre távolabb esnek egymástól. Találgatom, melyik lehet a Reggeliző-ház, melyik a Szomorú-ház. Megérkezünk a Láthatatlan házhoz, Horst, a szomszéd és kislánya már vár minket. Felsétálunk a platánok szegélyezte úton, a lenszőke német lányka mezítláb kerülgeti a tehénlepényeket.
Körbejárom a házat: téglából emelt alapokon áll, kívül a lécek fehérre vannak mázolva. Belépek: sötét, melegszínű, illatos fából a falak, a fedém, a bútorok. A folyosón könyvespolc, Bach képmása. Lénárd szobájában ott az íróasztala, a fiókok üresek, csak az egyikben találok megsárgult lapokat: orvosi kartonok katonás rendben, minden beteg neve, életkora, panaszai, betegsége feljegyezve a jól ismert, apróbetűs írással, németül, latinul. Kíváncsian lapozgatom a papírokat. Egy magyar sor ötlik a szemembe, rövid megjegyzés egy fiatalasszony lapján: "csak 100-at, mert szegény".
A birtok enyhén emelkedik, elindulok felfelé, megpróbálom elképzelni, milyen lehetett, amikor még álltak a fák - ma irtás a Serra faláig. Visszanézek a házra, eltakarják a fák. Szép kilátás nyílik a völgyre, a szomszédos kukorica- és aipiföldekre. Jó 500 méterre a háztól elérem a Serra meredeken emelkedő falát, innen indul a kőlépcső a tetőre.
Visszaindulok a ház irányába, a sírhoz. A magas fűben csak sárga virágokat találok, ebből szedek egy csokorra valót, hozzá néhány páfránylevelet. Négy, egymásba hajló magas araukáriafa alatt nyugszik Lénárd Sándor, kedves fenyőfáját kidöntötte egy vihar, nem páfrány, hanem fű nől az egyszerű kőlapon. Leülök, hallgatom az erdő hangjait, a zöld papagájok rikoltását, a tücskök zajos ciripelését.
Hívnak a lányok, elmegyünk valami harapnivalót vásárolni. A venda nincs messze, vasárnap is nyitva van, hiszen nemcsak bolt, hanem egyben italmérés is. A sört és cachacát iszogató vendégek kíváncsian bámulnak minket, kérdezősködnek. Nemigen értik, minek is jön ide az idegen Blumeanuból, mi keresnivalója lehet itt a "világ végén". Szemben német telepesház, a tető meredeken lejt, mint az óhazában.
A konyhában ebédelünk, a többiek lepihennek, én még egyszer körbejárok. Sikerül lencsevégre kapnom egy urubu-t is, lassan köröz a fák felett. Horst is megérkezik, elkísér a lépcsőkhöz, tapossa előttem a magas füvet, figyelmeztet a kígyókra. Németül beszélgetünk. Háborúról, családról, a termésről és az időjárásról folyik a szó, Horst szívesen válaszolgat kérdéseimre. Szavai Lénárd sorait visszhangozzák. Horst nagybátyja Németországba ment dolgozni, de visszavágyik, ott nem jók az emberek, bolond a világ. Nyáron nyugdíjba megy, visszajön Dona Emmába. A fiatalok elvágynak a faluból, inkább a városban éheznek, de nem akarnak a földeken dolgozni. Sokan elverik apáik összekuporgatott vagyonát, elisszák a földet, a termést. Bolond világ ez!
A halottak nyugalmának gyilkosai, a legendák Lénárd Sándort sem kímélik: a faluban azt rebesgetik, hogy nem is a doktort temették oda, hanem valaki mást. Többen úgy vélik, hogy a sírkő alatt a koporsóban csak kövek vannak.
Hallgatom, nem sok minden változott a Völgyben az elmúlt harminc év alatt.
Visszaérünk a házhoz, a többiek már készülődnek. Horst még megkínál egy szép, érett, papagájcsípte cachí-val, a fát Lénárd Sándor ültette.
Csendesen beszélgetünk az autóban a visszaúton.
Hétfő
A repülőnk csak késő délután indul vissza Sao Paulóba, délelőtt sétálok egyet Blumenauban. Kellemes kisváros, német szót nemigen hallani az utcán, de a taxis érti a németet, amikor rákérdezek. A kirakatok húsvéti díszben pompáznak, csupa csokinyuszi és festett tojás - a hagyományok még élnek. Nagy örömmel, elégedetten fényképezek le néhány német stílusú homlokzatot. Később megtudom, hogy csupa modern épületről van szó, a városvezetés adókedvezményben részesíti azokat, akik "hagyományosan" építkeznek.
Megállunk a Lénárd-család háza előtt: a latin Micimackó jogdíjából épült.
Sajnálom, hogy nem maradhatunk még pár napot.
A repülőről visszanézek Santa Catarina erdőire, felettük tűzvörös az ég.

Az utolsó két napot ismét a hagyaték katalogizálásával, elhelyezésével töltöm, még készítek néhány fénymásolatot, bár így is alig fér el a sok anyag a hátizsákomban.
Az egész család elkísér a repülőtérre, igaz barátokként búcsúzunk - talán még találkozunk!